28 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



kaliummetallet har saa stor affinitet til surstof, at man ikke vil overvinde sig 

 til at tænke, at det som frit metal er tilstede i sulfatet. Men dette ligger 

 bare i vanens magt, som ubevidst forleder os til at overføre et legemes 

 egenskaber paa de forbindelser, det har indgaaet. 



Saafremt man kunde føre bevis for, at svovlsyre og kali virkelig som 

 saadanne er forhaanden i sulfatet, saa vilde det naturligvis være et ganske 

 ørkesløst arbeide at opstille en anden formel. Men vi kjender aldeles ikke 

 den tilstand, i hvilken elementerne af to sammensatte stoffer befinder sig, 

 naar de indgaar forbindelser; vi ved ikke, hvorledes de er ordnede i for- 

 hold til hinanden. Den stilling, i hvilken de nu herskende anskuelser 

 tænker sig dem ordnede, er intet andet end en overenskomst, som er 

 bleven til en vane. — Der er en fuldstændig analogi mellem saltdannelsen 

 ved begge slags syrer, baade surstofsyrernes og vandstofsyrernes. Naar 

 kalk forbinder sig med svovlsyre eller med saltsyre, saa er følgen absolut 

 den samme; i begge tilfælde dannes der et kalksalt, og i begge bliver 

 den samme mængde vand fri. Men uagtet denne overensstemmelse pleier 

 man at antage, at vandet i det ene tilfælde udtræder, men først dannes i 

 det andet — og det bare fordi vi er vant til at høre, at der skal være for- 

 skjel; denne mærker vi imidlertid ikke selv, idet de to slags salte i enhver 

 henseende har samme egenskaber. 



LiEBiG udtalte nu ligefrem, at alle syrer er vandstofforbindelser, i 

 hvilket vandstoffet lader sig erstatte af metal, og at saltenes konstitution 

 er analog med syrernes. Et syres mætningskapacitet afhænger af dens 

 vandstofindhold eller af en vis del af dette, saa at syrens øvrige elementer 

 tilsammen (syreradikalet) ikke har nogen indflydelse derpaa. 



Han inddelte syrerne i enbasiske og flerbasiske. I de sidstnævntes 

 evne til at forbinde sig med flere atomer af samme base ligger ogsaa 

 evnen til at danne tilsvarende salte med forskjellige baser, og dette sidste 

 betragtede han som et afgjørende kriterium. 



Foruden de organiske syrer vi ovenfor har omtalt, blev ogsaa sukker- 

 syren analyseret ved samme tid (1838). Vi nævner den her af den grund, 

 at undersøgelsen blev udført af en af vore landsmænd — vist den eneste 

 norske blandt Liebigs elever i Giessen — Julius Thaulow (1812 — 1850), 

 som aaret efter blev professor her ved universitetet. Syren og dens salte 

 var netop undersøgte af Hess i St. Petersburg, og Thaulows undersøgelse 

 bekræftede dennes resultater for det sure kalisalts vedkommende, men ikke 

 for blysaltenes. — Hess paastod saa, at Thaulow ikke havde havt rene salte 

 under hænderne, og han insinuerede videre, at denne kun havde offentlig- 

 gjort de analyser, som stemte med hans opfatning, »efter den bekjendte 



