1920. No. 8. JUSTUS LIEBIG. 3I 



fastslaaede videnskab, saa han ikke taalte, at der blev rort ved det; at for- 

 gribe sig paa lærebygningen var for ham at forgribe sig paa selve viden- 

 skaben. 



LiEBiG havde det paa en helt anden maade. For ham havde de theo- 

 retiske forestillinger kun en midlertidig betydning; theorierne er blot et 

 udtryk for tidens anskuelser, men den virkelige sandhed ligger kun i 

 kjendsgjerningerne. Disse kan ikke forandres, men theorierne baade kan 

 og bør forandres. De er — som han ved en leiJighed sagde — ligesom 

 fuglene i fældningstiden, de gamle fjær falder af dem, og nye kommer 

 istedet. 



Derfor kunde Liebig gaa videre frem, medens Berzelius maatte blive 

 staaende. 



Imidlertid stod de begge endnu sammen i radikaltheorien. Imod denne 

 havde der oftere været gjort den indvending, at intet sammensat radikal 

 endnu havde kunnet lade sig fremstille, og den var drevet til den yderste 

 spids ved den bekjendte aandrighed af Laure.nt, at kemien ved radikal- 

 theorien var bleven en videnskab om de stofter, som ikke existerede. 

 Liebig tillagde ikke dette nogen betydning eller vægt. Har man ikke 

 fremstillet selve radikalerne, saa er der ingen tvivl om, at man engang i 

 tiden vil kunne gjøre det. Kalk f. ex. er for os et metaloxyd, uagtet ikke 

 noget menneske endnu har stet metallet kalcium; da kalken imidlertid i alk- 

 dele forholder sig som de øvrige metaloxyder, er vi sikre paa, at ogsaa 

 det metal, som udgjør dens radikal, engang vil blive fremstillet, og paa 

 samme maade vil det gaa med radikalerne i æther og træspiritus. Det 

 varede heller ikke længe, for et virkeligt radikal blev fremstillet; det var 

 kakodyl, som 1840 blev opdaget og undersøgt af Bu.nsk.n (181 i— 1899). 



Radikaltheorien havde derved faaet en værdifuld støtte, og den stod 

 nu paa sit høidepunkt. Men ikke desto mindre ' var dens tid snart ude. 

 Nye tanker og nye retninger var begyndt at arbeide sig frem, og det 

 varede ikke længe, før de gik af med seieren. Mærkeligt nok — saa un- 

 derligt det kan gaa — gik det første stød til den n3'e retning ud fra ingen 

 mindre end selve forfatteren af det storartede program for radikaltheorien, 

 fra Dumas. 



Denne havde allerede i 1834 fundet, at klor i visse tilfælde indvirker 

 paa organiske forbindelser saaledes, at der udtræder klorvandstof, medens 

 en tilsvarende mængde klor træder ind og erstatter vandstoftet, og han 

 betegnede denne kjendsgjerning som metalepsi (ombytning), uden at op- 

 stille nogen theori. Men hans elev A. Laurent (1807 - 1853) gik videre 

 og opstillede 1836 sin substitiitionstheori , at klor kunde tage vandstoffets 



