32 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



plads, uden at atomernes arrangement i forbindelsen og dennes deraf følgende 

 kemiske karakter undergik nogen forandring. I forbindelse dermed indførte 

 han istedetfor radikalerne, som repræsenterede uforanderlige atomgrupper, 

 de saakaldte kjærner, kulvandstoffer, som ved vandstofaddition eller substi- 

 tution kunde gaa over til afledede kjærner, hvis kemiske karakter svarede 

 til de oprindeliges, og som kunde danne lignende forbindelser som disse. 



I 1839 opdagede Dqmas trikloredikesyren, en enbasisk syre ligesom 

 edikesyren, og nu blev han ivrig for theorien. Han opstillede læren om 

 kemiske typer, som forbliver bestaaende, selv om man istedetfor endel af 

 deres vandstof bringer ind klor eller andre halogener. Edikesyre og tri- 

 kloredikesyre, aldehyd og kloral, sumpgas og kloroform hører til samme 

 type, ligesom kalialun, ammoniakalun, kromalun o. s. v. hører under den 

 fælles type alun. — Og i løbet af nogle aar lærte man, væsentlig ved 

 franske kemikeres undersøgelser, at kjende en hel del andre tilfælde 

 af substitution. 



Dette var helt nyt. Det brod med den bestaaende lære om radika- 

 lerne som uforanderlige atomgrupper og dermed ogsaa med analogien 

 mellem de anorganiske og de organiske forbindelser. De kemiske forbin- 

 delser blev nu ikke længere betragtede som nødvendigvis bestaaende af to 

 bestanddele, men som et afsluttet hele. Den nye lære var ikke dualistisk^ 

 men unitær. 



Berzelius vilde naturligvis ikke paa nogen maade gaa med paa saa- 

 danne anskuelser, og særlig fandt han Substitutionstheorien stridende mod 

 kemiens grundprinciper, fordi den ikke tog hensyn til den elektrokemiske 

 forskjel mellem klor og vandstof. Eftersom de nye kjendsgjerninger ryk- 

 kede ham ind paa livet, søgte han at bortforklare dem ved antagelse af 

 en hel mængde aldeles hypothetiske radikaler, og betragtede substitutions- 

 produkterne som kloriter eller hypokloriter af disse, men han havde ingen 

 kjendsgjerninger at sætte imod. 



LiEBiG tog ikke del i denne bevægelse ved expérimentale under- 

 søgelser. Han havde allerede i flere aar været forberedt paa, at den tid 

 vilde komme, da man i den organiske kemi maatte opgive ideen om ufor- 

 anderlige radikaler — han havde allerede udtalt det i sin afhandling om 

 aldehyd. Han stillede sig derfor forstaaelsesfuld til den nye lære og kom 

 Dumas til hjælp, idet han erklærede, at han ikke kunde dele Berzelius' 

 anskuelser, fordi de kun beroede paa rent h3^pothetiske forestillinger uden 

 nogetsomhelst bevis. Han henviste til, at Mitscherlich nogle aar forud 

 havde opdaget perkloraternes og permanganaternes isomorfi; der kan 

 neppe nævnes to andre elementer, som i kemisk henseende er saa for- 

 skjellige som klor og mangan. Naar de nu alligevel forholder sig saaledes, 



