I920. No. 8. JUSTUS LIEBIG. 33 



saa kan denne erfaring ikke diskuteres, man er nodt til at lade den gjaelde 

 for det den er — klor og mangan kan i visse tilfælde erstatte hinanden, 

 uden at forbindelsen forandrer sin kemiske natur. Han kunde da ikke 

 forstaa, hvorfor man skulde holde saadant umuligt for klor og vand- 

 stof. Dumas' opfatning af disse fænomener forekom ham at give neglen 

 til store dele af den organiske kemi. — Berzelius har alt for mange aar 

 siden, fortsætter han, gjort gjældende analogien mellem organiske og an- 

 organiske forbindelser, han var den første, som betragtede de orga- 

 niske syrer, æther o. s. v. som oxyder af sammensatte radikaler, og han 

 gav os derigjennem en ledestjerne i en labyrinth, hvor ingen havde fundet 

 frem. \'i kan ikke og vi maa ikke forlade denne sikre fører, saalænge han 

 kan give opklarelse; men om end de organiske forbindelser under en vis 

 synsvinkel ligner de anorganiske, saa afviger de dog fra dem i utallige 

 andre retninger, de har egenskaber, som vi maa lade gjælde, om vi end 

 ikke kan forklare dem. Til et vist punkt følger vi altsaa den anorganiske 

 kemis principer, men udover det punkt, hvor disse forlader os og frem 

 kalder forviklinger istedetfor at lose dem, behøver vi nye principer. Dette 

 alene er grunden til vor meningsforskjel. — Da Dumas kort efter i altfor 

 høj grad tog disse bemærkninger til indtægt for sig, reserverede Liebig 

 sig. Han mente vistnok, at der i visse tilfælde kunde forcgaa en substitu- 

 tion, uden at den kemiske karakter forandredes, men det var ikke regel, 

 hellere undtagelser; han kunde overhovedet ikke følge Dumas i den ud- 

 strækning, denne vilde give theorien. 



Sit sidste ord om substitutionen udtalte Likbig i 1845, da A.W. Hof- 

 mann paa laboratoriet i Giessen havde fremstillet substitutionsprodukter af 

 anilin. Han fandt, at dermed var ført det definitive bevis for, at en forbin- 

 delses kemiske karakter ikke afhænger af de deri indeholdte elementer, 

 saaledes som den elektrokemiske theori forudsætter, men at den betinges 

 af den maade, paa hvilken disse elementer indbyrdes er ordnede. — Dette 

 sidste ord blev afgjorende. 



Laurknt havde som medarbeider Ch. Gerhardt (i 816 — 56), som i 

 sin tid var Likbigs elev og ellers var stærkt paavirket af Dumas. De to 

 førstnævnte franske kemikere havde i 1840-aarene flere sammenstød med 

 Liebig, bl. a angaaende hans arbeider med det s. k. mellon, et produkt 

 af det før nævnte melam, med hvilket han gjentagne gange havde be- 

 skjæftiget sig; disse arbeider maa man vel sige horer til Liebigs svageste, 

 og man er forlængst ophørt at tale om mellon. 



Liebig angreb Laurents kjærnetheori, og han rettede sine bebreidelser 

 saavel mod ham som i særdeleshed mod Gerhardt i unødigt stærke ud- 

 vid. -Seisk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1920. Xo. 8. 3 



