34 



TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



tryk^ Han bebreidede dem, at de ikke tog tilbørligt hensyn til fremmede 

 arbeider, og at de gjengav dem i lidet korrekt eller misforstaaet form. Han 

 bebreidede dem videre, at deres iagttagelser var lidet bestemte og nøi- 

 agtige, at de ikke sjeldent lod sig neie med blotte indtryk (lugt f. ex.) af 

 de stofifer, de havde fremstillet. Bebreidelserne gik saaledes for en stor del 

 ud paa det samme, som han havde beklaget sig over hos Dumas, og som 

 man med ét ord kan betegne som omtrentlighed. Han antog, at dette 

 nærmest maatte tilskrives den galliske races nationalkarakter. Men denne 

 forklaring gaar neppe helt tilbunds. Davy, som ikke havde en draabe 

 fransk blod i sine aarer, maatte i sin tid høre ganske lignende bebrei- 

 delser af Berzelius, som imidlertid forklarede hans omtrentlighed ved de 

 store aanders ligegyldighed for detaljer. Man maa ogsaa tage i betragt- 

 ning, at LiEBiG heiler ikke havde mærket nogen saadan virkning af natio- 

 nalkarakteren hos den ældre generation af Frankriges kemikere, som han 

 satte saa megen pris paa; den viste sig først for ham med Dumas. Og 

 da turde Berzelius' forklaring ligge nærmere. Mænd, som ser saa langt 

 frem som disse franske kemikere, har let for at opkonstruere vidtrækkende 

 perspektiver og vil gjerne anbringe sine synsmaader i disses linier og 

 passe dem ind der, og da gjælder hovedtrækkene mere end bitingene. 



Laurent og Gerhardt blev, maaske vel mest paa grund af visse 

 personlige egenskaber, lidet paaskjønnede af samtiden, men eftertiden har 

 forstaaet at vurdere dem, og i den organiske kemis udviklingshistorie 

 staar de som fuldt jævnbyrdige med Liebig og Dumas. Pieteten for alle 

 disse store mænds minde tilsiger os ikke at dvæle ved de smaa person- 

 lige svagheder, som under deres sammenstød kunde komme tilsyne. 



Paa Liebig havde stridighederne om substitutionstheorien den virk- 

 ning, at han blev inderlig kjed af det hele væsen. Jeg vil ikke have mere 

 med det at gjøre, skrev han (1840) til Berzelius. Er der nogen mening 

 i, fortsætter han videre, at vi søger at frembringe substitutioner med klor, 

 istedetfor at studere den organiske natur og lære dens metamorfose 

 at kjende? 



I de sidst citerede linier har Liebig udstukket den vei, han herefter 

 vilde bringe sin forskning ind paa. 



1 Liebig havde, som man vil have mærket, ikke hden tiiboiehghed til at være drøi i sin 

 polemik. Om dette skrev han en gang til Berzelius: Jeg har altid foresat mig at 

 holde mig rolig og lidenskabsløs, men fanden maa vide, hvad han har for med min 

 pen. — I sine senere aar har Liebig selv beklaget sin heftighed, men tilføier som 

 undskyldende moment, at man har lettere for at skrive polemisk, naar man arbeider sig. 

 op til at blive sint, og saa stryger man nødigt ud, hvad man har sat sammen. 



