1920. No. 8. JUSTUS LIEBIG. 



35 



V. 



Vi er nu komne til det afgjørende vendepunkt i Liebigs forskning, da 

 han fra at beskjæftige sig med almindelige og theoretiske kemiske spørs- 

 maal gik over til undersøgelse af den levende natur. 



Han imødekom det britiske naturforskerselskabs anmodning om at give 

 en beretning om den organiske kemi, idet han i 1840 otfentliggjorde Die 

 organische Chemie in ihrer Anwendung auf Agricultur und Ph3'siologie. 

 Bogen, som var tilegnet Alexander v. Humboldt, er paa 350 oktavsider, 

 altsaa ganske liden. Men dens virkning har været overordentlig stor; den 

 har ligefrem bragt revolution i menneskernes hovednæring, jordbruget. 

 Det vil, som A. W. Hofmann sagde ved afsløringen af Liebigs monument i 

 Giessen, altid blive en hoist mærkelig episode i den menneskelige erkjen- 

 delses historie, at kemien, den yngste af videnskaberne, blev kaldet til at 

 give den ældste af menneskernes virksomheder, jordbruget, nøglen til dets 

 tusenaarige erfaringer, og at denne nøgle kom fra en haand, som selv al- 

 drig havde hverken pløiet, saaet eller hostet. 



Første del omhandler den kemiske proces ved planternes ernæring, 

 og begynder saaledes: 



Den organiske kemis opgave er at udforske de kemiske betingelser 

 for alle organismers liv og fulde udvikling. 



Alle levende væseners bestaaen er knyttet til optagelsen af visse 

 materier, som man kalder næringsmidler; de anvendes i organismen til 

 dens udvikling og reproduktion. 



Kjendskabet til betingelserne for deres liv og vækst omfatter derfor 

 de stofter, der tjener som næring, udforskning af de kilder, hvorfra denne 

 næring kommer, og undersøgelse af de forandringer, de undergaar ved 

 deres assimilation. 



Menneskerne og dyrene har i planteorganismen de første midler til 

 sin udvikling og bestaaen. 



De første kilder til planternes ernæring kommer udelukkende fra den 

 anorganiske natur. 



Ved de to sidste linier, allerede paa bogens første side, er revolu- 

 tionen erklæret; de river de gamle nedarvede forestillinger aldeles ned. 



Tidligere havde man altid betragtet den i madjorden indeholdte, af 

 formuldede planterester fremkomne brunsorte og kulstofrige humus som 

 planternes hovednæringsmiddel; man antog, at den med vandet opsugedes 

 af rødderne, saa at planterne ligesaa vel som dyrene ernæredes af orga- 

 niske substantser. Liebig benægter dette paa det bestemteste, og han 



