36 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



har senere fortalt, hvorledes han først kom til at forstaa, at dette maatte 

 være urigtigt. Paa en tur i Alperne havde han lagt mærke til nogle kraf- 

 tige træer, som voksede paa nedramlede stykker fjeld, hvor der saagodt- 

 som ikke fandtes noget jord. At den store mængde kulstof, som inde- 

 holdes i disse træer, skulde være kommet fra den høist ubetydelige del 

 humus paa voksestedet, kunde der ikke være tale om. 



Vi vil nu i muligste korthed gjengive indholdet af bogens afsnit om 

 kulstoffets assimilation. — Af humus har kemikerne udskilt forskjellige 

 modifikationer, og betegnet den i alkalier opløselige som humussyre. Den 

 er saagodtsom uopløselig i vand, og kan derfor ikke som saadan opsuges 

 af rødderne, men man har antaget, at jordens kalk og alkalier formidler 

 dens opløselighed og dermed dens assimilation. Liebig påaviser nu, at 

 planternes kulstofbehov ikke kan dækkes i denne form, og paa grundlag 

 af forskjellige kemikeres analyser opstiller han endel beregninger, af hvilke 

 det her vil være tilstrækkeligt at nævne den første. 2500 m.^ skov giver 

 aarlig 2650 U grantræ, som i det hele indeholder 56^ kalk og alkalier. 

 Denne mængde baser kan forbinde sig med 61 U humussyre, hvis kulstof- 

 indhold ikke svarer til mere end 91 <tt lufttørt træ, medens der paa skov- 

 stykket er vokset tredive gange saa meget. — Planternes kulstof maa 

 derfor stamme fra en anden kilde, og naar det ikke er jorden, som leverer 

 det, saa kan det kun være atmosfæren. 



Ved behandlingen af spørsmaalet om planternes ernæring har man 

 ikke tænkt paa, at det samtidigt omfatter dannelsen af humus ^. Alle er jo 

 enige om, at denne er dannet af planterne, og disse maa altsaa have været 

 tilstede først. Hvor tog nu disse sit kulstof fra, og i hvilken form er dette 

 tilstede i atmosfæren? 



Disse spørsmaal, siges der videre, omfatter to af de mærkeligste 

 naturfænomener, som uafbrudt er i gjensidig virksomhed og paa den be- 

 undringsværdigste maade betinger baade dyrenes og planternes liv og be- 

 staaen i uendelige tider. Det ene af de to fænomener er luftens gjennem 

 tiderne uforandrede indhold af surstof, det andet er, at luftens kulsyre, som 

 uafladeligt dannes ved dyrenes aandedræt og ved forbrændingsprocessen, 

 ikke tiltager i mængde, men holder sig paa det nærmeste konstant. Der 

 maa være en aarsag, som hindrer, at kulsyren ophobes i luften, og der 

 maa være en aarsag til, at alt det surstof, som bruges ved aandedræt og 

 forbrænding, bliver erstattet igjen. 



Begge aarsager forener sig til én ved planternes livsproces. 



^ Her bør dog nævnes, at palæontologen A. T. Brongniart (1801 — 77) under sine 

 studier af stenkultidens planter allerede 1828 havde gjort den samme bemærkning. 



