I920. No. 8. JUSTUS LIEBIG. 39 



og tilgodegjøres. Kaar man løsner jordsmonnet ved at bearbeide det, 

 bringer man det i berorelse med luften og hjælper paa Oxydationen og 

 kulsyredanneUen. 



Selv i den paa humus rigeste jord kan planterne ikke komme til ud- 

 vikling uden kvælstof. Nu er der ikke nogen grund til at antage, at luftens 

 frie kvælstof deltager i assimilationsprocessen, men luften indeholder al 

 den ammoniak, som udvikles ved de dyriske legemers forraadnelse, og fra 

 luften gaar den over i regnvandet. Paa laboratoriet i Giessen var der 

 udført en hel del forsøg, som gjorde det utvivlsomt, at regnvandet inde- 

 holder ammoniak; naar dette hidtil ikke var iagttaget, er det kun fordi at 

 ingen har tænkt paa det fer. Ligeledes er ammoniak tilstede i sneen og 

 snevandet, og fra vandet og sneen gaar den over i jordbunden og humus. 

 Den mængde ammoniak, som indeholdes i et vist volum luft, er vistnok 

 forsvindende liden, men da den er summen af utallige afdøde organismers 

 kvælstofindhold, maa den ogsaa være tilstrækkelig for utallige levende 

 organismer. 



Kulsyre, atnmoniak og vand danner de elementære bestanddele i alle 

 levende organismer. De samme tre forbindelser er produkter af den ke- 

 miske proces ved forraadnelse og formuldning. Alle de utallige, i sine 

 egenskaber saa uendelig forskjellige produkter af livskraften antager efter 

 døden de former, af livilke de oprindelig er fremkomne. Døden, den fuld- 

 stændige tilintetgjørelse af en generation, er saaledes en kilde til liv for 

 nye generationer. 



Foruden de nu omhandlede elementer, hvoraf planterne danner sine 

 organer, behøver de ogsaa i særlige, for hver plante eiendommelige øie- 

 med anorganiske materier, som man gjenfinder, om end i forandret tilstand, 

 i planternes aske. Disse planternes mineralske bestanddele, som man for 

 ikke mange aar siden antog dannede ved en eiendommelig transmutation af 

 de egentlige planteelementer, tillagde man i almindelighed endnu ikke nogen 

 væsentlig betydning. Vistnok havde allerede landbrugskemikeren Carl 

 Sprengel (1787 — 1859), i Die Lehre vom Dünger (1839), udtalt den me- 

 ning, at mineralstofterne er ligesaa nødvendige som kulstof, vandstof, sur- 

 stof og kvælstof. Det var dog tørst Liebig, som med styrke og bestemt- 

 hed erkjendte dem for ganske uundværlige bestanddele af planternes 

 næring. 



De fleste for ikke at sige alle planter indeholder forskjellige syrer, 

 saavel anorganiske, navnlig fosforsyre, der er af betydning for frødannelse, 

 som ogsaa organiske syrer af den mangfoldigste sammensætning, men frie 



