40 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



syrer forekommer kun i faa planter. De er bundne til baser, alkalier, kalk 

 og magnesia, og det er aabenbart disse, som formidler syrernes tilstede- 

 værelse. Naar syrerne forsvinder ved saftens modning, som hos druerne, 

 aftager saftens indhold af kali. Der findes mindst af disse basiske bestand- 

 dele i de dele af planten, hvor assimilationen er stærkest, saaledes i 

 stammen, men mere i de organer, som formidler assimilationen; i bladene 

 finder man mere aske end i grenene, og i disse mere end i stammen. — 

 I de forskjellige plantefamilier finder man de forskjelligste syrer; de er 

 karakteristiske for dem, og ingen kan tænke, at disse eiendommeligheder er 

 tilfældets spil. De organiske s3'rer maa i planterne tjene til visse eiemed, 

 en plantes bestaaen kan ikke tænkes uden dem. Under denne forudsæt- 

 ning er de alkaliske baser en betingelse for plantens liv, thi alle syrer 

 forekommer i planterne i form af salte. Der gives ingen plante, som ikke 

 ved indaskning giver en af karbonater bestaaende aske, ingen altsaa i 

 hvilken der mangler plantesure salte. — Man finder det mærkeligt, at korn- 

 arterne ligesom husdyrene følger menneskerne, men de er ligefrem nødt 

 dertil af samme grund som saltplanterne følger havet, hvor de kan faa 

 salt. Ingen kornplante kan give ordentligt frø, hvoraf man kan faa mel, 

 uden en tilstrækkelig mængde fosforsyre, ammoniak og magnesia; den kan 

 kun komme til fuld udvikling i en jord, hvor disse tre bestanddele findes 

 sammen, og ingen jordbund er saa rig paa dem som paa de steder, hvor 

 mennesker og dyr bor sammen; kornarterne følger deres exkrementer og 

 urin, fordi de uden disse ikke vilde kunne give mel. 



Det næste afsnit i bogen omhandler kulturen, selve jordbruget, og er 

 yderligere udvidet og bearbeidet i senere udgaver. — Et rationelt jordbrug 

 maa tage i betragtning, at de kulturplanter, som vokser paa et jordstykke, 

 til sin næring og udvikling bruger stofter, som kommer dels fra atmosfæren 

 og dels fra jordbunden. Medens den førstnævnte kilde til ernæring er 

 uudtømmelig, saa indeholder jordbunden kun en begrænset mængde, og 

 denne mindsker ved hver avling. Naar man sælger avlingen, sælger 

 man ogsaa de av jordbundens værdifulde ernæringsstoff"er, som den har 

 optaget; jorden taber i frugtbarhed og værdi, og man kan ikke vedlige- 

 holde dens frugtbarhed uden at tilføre den nye plantenærende stoff'er til 

 erstatning for det bortsolgte. Principet for et rigtigt jordbrug maa derfor 

 være erstatning. 



Den faar man ved gjødningen. Imidlertid er den dyriske gjødning, 

 som jordbruget selv skaffer, ikke tilstrækkelig til at vedligeholde jordens 

 frugtbarhed, fordi den ikke indeholder alt det, som er gaaet ud med det 

 frasolgte korn, melk eller kjød. Virkningen af den dyriske gjødning kan 



