i 



42 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



klare dem ved at antage dem som virkninger af en egen kraft, som han 

 kaldte katalytisk kraft.. Liebig mente imidlertid, at naar man saaledes 

 henfører fænomenet til supponerede og ellers ikke kjendte aarsager, saa 

 faar man ikke nogen virkelig forklaring, men kun noget der ser ud som 

 en saadan. 



Nogle aar før Liebigs bog udkom, havde man, støttet paa mikro- 

 skopiske undersøgelser, fundet, at fermenterne i alkoholgjæring og edike- 

 gjæring var levende celler, og man betragtede dekompositionerne som fysio- 

 logiske processer under organismernes livsproces. Liebig, som paa ingen 

 maade vilde have noget, som stod i forbindelse med livskraften, indblandet 

 i rent kemiske processer, optraadte mod den vitalistiske theori. Han gjorde 

 ligefrem nar af den ved i annalerne for 183g at indtage en anon3'm opsats 

 Das enträthselte Geheimniss der geistigen Gährung ; den er meget morsom. 



Han opstillede en mekanisk theori for gjæringen, idet han søgte aar- 

 sagen til den deri, at et stof, som befinder sig i kemisk aktion, er istand 

 til at overføre denne paa andre stofter, som det kommer i berørelse med. 

 Blandt andre nævnte han som exempel, at et brændende legeme kan an- 

 tænde et andet. Ophedningen bevirker en forøget bevægelse i atomerne, 

 og dette er den nødvendige betingelse for, at legemet kan forbinde sig med 

 surstof. Fermentet ved alkoholgjæringen er et legeme, som befinder sig i 

 kemisk omsætning; det bevirker dekompositionen af sukker derved, at det 

 meddeler dette sin atomistiske bevægelse og derigjennem spalter det til 

 alkohol og kulsyre. Denne Liebigs opfatning blev nu gjennem et snes 

 aar den herskende. 



Liebigs bog, og i særdeleshed dens første del, gjorde en umaadelig 

 opsigt, ikke alene blandt videnskabsmændene, men ogsaa i det store 

 publikum; den udkom i mangfoldige oplag og blev oversat flere ganget 



Meningerne var imidlertid delte. Tidens mest anseede fysiolog Johs. 

 Müller (1801 — 58) skrev til forfatteren, at han først ved at læse hans bog 

 havde faaet øinene op for, hvad fysiologien, som nu næsten bare var ana- 

 tomi, vilde kunne blive ved kemiens hjælp. — Berzelius derimod var 

 meget misfornøiet; i aarsberetningen sagde han, at den mening, at kuls3Te, 

 vand og ammoniak var materialerne for plantens udvikling, var ganske 

 stridende mod landmændenes erfaringer, og til Liebig skrev han, at han 

 havde bygget op af farvespillende sæbebobler, som ved nølere prøvelse 

 vilde briste, uden at der bhev saa meget igjen som den draabe sæbevand, 

 hvoraf de bestod. Der var osfsaa mansre blandt landbrugslærerne og 



1 Her i landet blev den kjendt ved en bearbeidelse af Thaulow (Chemiens Anvendelse 

 i Agerdyrkningen. 1841). 



