I920. No. 8. JUSTUS LIEBICi. 45 



hel del analyser af planteasker, og disse gav ham grundlaget for de i bogen 

 af 1840 udviklede banebrydende anskuelser om mineralstoflfernes betydning 

 for planterne. Der var ogsaa paa hans laboratorium udført et stort antal 

 analyser af forskjellige dyriske substantser, og allerede to aar efter at 

 agrikulturkemien første gang var udkommet, kunde han lade den efterfølges 

 af en ny bog, der sluttede sig til den første saaledes, at de begge udgjorde 

 en samlet fremstilling af hele stofveksellæren. »Die Thier-Chemie oder die 

 organische Chemie in ihrer Anwendung auf Physiologie und Pathologie« 

 udkom 1842. og en uforandret udgave aaret efter. Bogen blev tilegnet 

 Herzelius, 



I fortalen udvikler han nødvendigheden af at bringe fysikens og 

 kemiens furskningsmethoder i anvendelse paa de fysiologiske processer. 

 Det er disse methoder, som de nævnte videnskaber skylder sine fremskridt. 



Ethvert virkelig brugbart fysisk eller kemisk arbeide giver resultater, 

 som kan udtrykkes i faa ord; men disse er uforgjængelige sandheder, og 

 naar de engang er fundne, saa henfalder alle de møisornmelige forsøg og 

 indviklede apparater til forglemmelse. Ethvert, selv det mindste, fysiske 

 eller kemiske arbeide, som fortjener at paaagtes, har denne karakter, og 

 af et vist antal iagttagelser kan der drages en slutning, uanseet om den 

 omfatter meget eller lidet. — Naar fysiologien i det sidste halve aarhun- 

 drede ikke har faaet indsamlet virkelig faststillede sandheder om de vig- 

 tigste organers funktioner, saa kan det kun ligge i dens methoder, og det 

 ufuldkomne kjendskab til kemiens forskningsmethoder vil blive den væsent- 

 ligste hindring for dens fremskridt. 



Før Lavoisiers, Scheeles og Priestlevs tid stod fysiken ikke kemien 

 nærmere end fysiologien nutildags. Nu er kemien saa sammensmeltet med 

 fysiken, at man vanskeligt kan drage en skarp grænselinie mellem dem. 

 Men ganske samme baand knytter kemien til fysiologien, og om halv- 

 hundrede aar vil man ikke drage nogen skillelinie mellem dem. 



Vore spørsmaal og forsøg skjærer i utallige krumme linier den rette 

 linie som fører til sandheden, og det er disse skjæringspunkter, som viser 

 os den rigtige retning. At linierne bliver krumme, ligger i den menne- 

 skelige aands ufuldkommenhed. Enkelte iagttagelser uden sammenhæng er 

 punkter, som er spredt over et plan, og som ikke viser nogen bestemt vei. 

 Kemien havde i lange tider ikke andet end den slags punkter. Man søgte 

 vistnok at danne sig forestillinger om, hvorledes mellemrummene kunde 

 tænkes udfyldte, men blivende opdagelser og virkelige fremskridt kom der 

 først, da man ikke mere tog fantasien til hjælp for at sammenknytte de 

 adskilte punkter. * 



