I920. No. 8. JUSTUS LIEBIG. 



47 



Det er væsentligt næringens kulstof og vandstof, som gaar i forbindelse 

 med siirstoffet og tjener til at frembringe denne varme. 



Hele aandedrætsprocessen viser sig med fuldkommen klarhed, naar 

 man iagttager, hvorledes det gaar et menneske eller dyr, naar det ikke 

 spiser. Det vedbliver fremdeles at indaande surstof og udaande kulsyre- 

 gas og vanddamp, og vi ved utvilsomt, hvorfra disses kulstof og vandstof 

 kommer, idet vi ser, at legemets kulstof- og vandstofindhold formindskes: 

 Først forsvinder fedtet; det kan ikke paavises i fæces eller urin, dets kul- 

 stof og vandstof er gaaet bort gjennem hud og lunger som surstoftbrbin- 

 delse, saa det er klart, at disse bestanddele har tjent til respirationen, 

 vedligehold af aandedrættet. 



Naar man gaar ud fra, at det d3'riske legemes vækst og reproduktionen 

 af dets organer foregaar af blodets bestanddele, saa kan egentlig kun 

 stoffer, som kan blive til blod, betegnes som næringsmidler. Blodets hoved- 

 bestanddele indeholder kvælstof, og alle dele af dyrelegemet, som har en 

 bestemt form, og som er bestanddele af organerne, indeholder dette element. 

 Blodets hovedbestanddele indeholder omtrent 17 pet , og ingen del af noget 

 organ indeholder mindre; derfor er det indlysende, at alle de nærings- 

 midler, som skal danne blod, celler, membraner eller muskler, maa inde- 

 holde visse mængder kvælstof De kvælstoffrie bestanddele af legemet er 

 vand og fedt, hvortil kommer visse anorganiske substantser. 



De kjødædende dyrs ernæring har den enkleste form, idet de lever 

 af planteædernes kjød og blod, som i alle egenskaber er identisk med 

 deres eget — i kemisk forstand kan man altsaa sige, at de til livets ophold 

 fortærer sig selv. Mindre enkel er ernæringsprocessen hos planteæderne, 

 hvis stofveksel gaar meget langsommere, idet plantenæringen indeholder 

 meget mindre kvælstof Imidlertid indeholder den dog visse bestanddele, 

 som er rige paa kvælstof, og hvis sammensætning i det væsentlige stenmier 

 overens med blodets. Men hovedmassen i planteædernes næring er kvæl- 

 stoffrie substantser, navnlig stivelse og andre kulhydrater. 



Disse substantser meddeler legemet et overskud af kulstof og vandstof, 

 som ikke kan anvendes til dannelse af blod. idet de øvrige næringsmidler, 

 som indeholder kvælstof, allerede har det dertil fornødne kulstof, men de 

 tjener til at binde surstoffet og frembringe varme, og staar saaledes i re- 

 spirationens tjeneste. 



Den mængde kulstof, som planteæderne optager i sine kvælstofholdige 

 næringsmidler, er overmaade liden i forhold til den mængde, de udaander i 

 form af kulsyregas. Den daglige mængde hø og havre, som er tilstræk- 

 kelig for en hest, indeholder en vis mængde kvælstof, som man kjender 

 efter analyserne; regner man nu dette kvælstof om til blod, saa finder 



