50 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



Dumas et Boussingault ^ Liebig protesterede straks og beskyldte Dumas 

 for at have plagieret efter optegnelser fra tilhørere paa forelæsningerne, 

 og beskyldningen fandt anklang blandt og blev uafladeligt gjentaget af 

 de tyske kemikere, som ikke yndede Dumas. Men i 1884 blev den gjen- 

 drevet af den tids mest anseede kemiker, A. W. Hofmann, som havde 

 været Liebigs elev og staaet i venskabsforhold til dem begge. Han siger 

 i sin nekrolog over Dumas, at Liebig udentvivl flere gange har med- 

 delt sine resultater i forelæsningerne, længe fer den franske bog udkom, 

 men der foreligger ikke saameget som skygge af bevis for, at Dumas har 

 benyttet undersøgelser, som endnu ikke var publicerede, og at det ikke 

 lader sig benægte, at Liebigs beskyldninger var overilede. Hofmann gjør 

 ogsaa opmærksom paa, at Dumas i sine unge dage, da han opholdt sig i 

 Genf, havde arbeidet meget med fysiologisk-kemiske emner. Men de tyske 

 kemihistorikere, som efter nekrologens offentliggjørelse har fortsat med be- 

 skyldningen mod Dumas, har ikke taget noget hensyn til dette vægtige 

 vidnesbyrd i sagen, hverken E. v. Meyer i sin Geschichte der Chemie 

 (3. Aufl. 1905) eller J. Volhard i sit store 2-bindsværk om Liebig (1909). 



Dyrekemiens anden del, Metamorphosen der Gebilde, er ganske om- 

 arbeidet i 3die udgave (1846); den behandler væsentligst proteinstofferne, 

 men disse vil vi først senere komme tilbage til. 



Tredie del begynder med Die Bevvegungserscheinungen im Thier- 

 organismus; den er heller ikke gjentaget i tredie udgave. Liebig søger her 

 efter kilden for den til dyrenes bevægelse fornødne kraft. Udviklingen er 

 her, maa man vel kunne sige, ikke saa klar og grei som ellers, og det 

 ligger vel deri, at han — »unheimlich viel« som Volhard siger — tager 

 livskraften med som bevægende aarsag. Men ved siden deraf er han 

 ogsaa inde paa at opfatte kraften som et omvandlingsprodukt af dyre- 

 legemets kemiske omsætninger; han var kommen et stykke ind paa den 

 rigtige vei, men endnu ikke kommen til fuld klarhed. 



Den siden saa berømte grundlægger af energilæren, Robert Mayer 

 (1814 — 78) havde i 1840 været skibslæge paa en reise til Batavia og 

 underveis sysselsat sig med betragtning af visse fænomener i tropernes 

 natur, som havde vakt hans interesse. Da han var kommen hjem igjen, 

 nedskrev han sine tanker og sendte sin afhandling til Poggendorff, men 

 fik den ikke optaget i Annalen der Physik; den indeholdt saa mange nye 

 og grundlæggende tanker, at man slet ikke forstod den. Efter at have 



^ J. B. Boussingault (1802—86), som allerede tidligere havde været Dumas' medarbeider, 

 oprettede i slutningen af 30-aarene et plantefysiologisk laboratorium paa sin landeien- 

 dom i Elsass. 



