54 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



1 indledningen til den store afhandling, Liebig publicerede aaret efter, 

 om kjødvædskernes bestanddele, gik han videre ind paa proteinet. — Naar 

 man betragter de i dyrekemien faststillede kjendsgjerninger, ser man, hvor 

 faa af dem det er, paa hvilke der lader sig bygge sikre slutninger. Det kommer 

 vel deraf, at det er forholdsvis faa kemikere af fag, som har beskjæftiget 

 sig med dem, og derfor er de undersøgelser, som Berzelius begyndte for 

 40 aar siden, og ligesaa L. Gmelins, Braconnots og Chevreuls arbeider 

 ikke blevne ført videre i deres aand. I dyrekemien, som er et grænse- 

 omraade, som hverken hører under kemien eller fysiologien, streifer der 

 om, som det pleier at være tilfældet i grænsedistrikter, alskens eventyrere, 

 og alt det vi ved herom, beror paa det, man har hørt om deres streiftog 

 eller jagttog. — For en halv snes aar siden bragte elementaranalysen et 

 for fysiologien vigtigt resultat, at fibrin, albumin og kasein har samme 

 sammensætning. Og saa mente mange kemikere, at det maatte være en 

 af kemiens hovedopgaver ved elementaranalyse at bestemme den procen- 

 tiske sammensætning af dyrelegemets bestanddele, og de troede at have 

 gjort fysiologien en tjeneste med disse tal, medens de i virkeligheden kun 

 havde føiet en tom formel til vedkommende stofters navne. Men elemen- 

 taranalysen er kun et middel til at komme til erkjendelse, men ikke selve 

 erkjendelsen. Den er ikke istand til at give nogen oplysning om elemen- 

 taratomernes ordning og om den maade de grupperer sig paa, naar de 

 udsættes for kemisk paavirkning. Ved meget sammensatte stoffer kan den 

 blotte elementaranalyse ikke faststille deres sammensætning; man kan først* 

 med sikkerhed gjøre det, naar man opspalter substantsen i to eller flere 

 dekompositionsprodukter og saa udfinder forholdet mellem disse dele og 

 den oprindelige substants, saaledes som f. ex. tilfældet har været med 

 salicin, hvis sammensætning, enda den ikke paa langt nær er saa kom- 

 pliceret, trods alle elementaranalyser var usikker, indtil Piria ved sin spalt 

 ning løste vanskeligheden. 



Man ser, at Liebig her allerede har tydeligt pegt paa den vei, paa 

 hvilken man senere har slaaet ind. 



Denne fremgangsmaade, siges der videre, at finde sammensætningen af 

 en substants ud fra dens spaltningsprodukter, har man misforstaaet derhen, at 

 man har troet at fyldestgjøre alle fordringer til en undersøgelse, naar man 

 kunde udtrykke dekompositionen ved en ligning, uden noget hensyn til, om 

 dens led var virkelige ting eller kun existerede i indbildningen. Denne feil 

 havde Mulder begaaet i sin fremstilling af æggehvidestoffernes spaltning. Han 

 havde saaledes bl. a. opstillet en ligning, hvorefter 2 ækvivalenter protein hen- 

 faldt til 13 ækvivalenter af forskjellige stoffer, hvor summen af elementerne nøi- 

 agtigt svarede til proteinets formel med tillæg af 9 ækvivalenter vand. Men der 



