58 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



for universitetet opfyldt. Svaret fra regjeringen kom først i november; han 

 skulde faa det han havde bedt om, men for tiden lod det sig ikke gjere 

 at skaffe midler til væksthuset. Løfterne blev imidlertid ikke holdt. 



Den misstemning, som havde grebet ham efter dette, havde han talt 

 om i et brev til M. v. Pettenkofer i München. Denne havde fundet lei- 

 lighed til at nævne dette for kong Max II, som søgte at samle om sig frem- 

 ragende videnskabsmænd, ligesom hans far havde gjort det med kunstnerne. 

 Kondien bad Pettenkofer reise til Giessen for at overtale Liebig til at 

 komme til München. Han havde heller ikke denne gang rigtig lyst til at 

 modtage kaldelsen, men maatte dog love at reise derned i pintseferien. Da 

 han saa kom did, var kongen flyttet til et af slottene udenfor hovedstaden. 

 Dagen efter kjørte han derud og blev buden til middag, medens Petten- 

 kofer, som var med ham, ikke blev buden og maatte sidde og vente i et 

 værtshus. Da Liebig kom tilbage, var han meget fornøiet; man havde 

 lovet at tilfredsstille hans ønsker og at fritage ham for undervisnings- 

 pligt. Han havde ikke kunnet modstaa kongeparrets elskværdighed, og 

 det var afgjort, at han skulde flytte derned til høsten 1852. 



Regjeringen i Hessen var saa gammeldags i sin forstaaelse af natur- 

 videnskabernes betydning, at den ikke havde øie for det store tab, univer- 

 sitetet i Giessen vilde lide ved Liebigs fratræden. Den havde vistnok paa 

 forskjellig vis lagt sin paaskjønnelse for hans virksomhed for dagen — han 

 var bl. a. 1845 bleven adlet som baron — men alt det som for ham var 

 det hovedsagelige, havde den altid ladet det gaa tungt og trægt med; den 

 havde lovet og atter lovet, men langtfra indfriet løfterne. Havde det vir- 

 kelig været den noget om at gjøre, vilde den uden tvivl have kunnet 

 holde paa ham, for det var ikke med let hjerte han forlod sin 28-aars 

 virksomhed i Giessen, som han selv havde grundet og ført videre frem 

 med saa storartet resultat. Det var imidlertid en trøst, at hans ven 

 Wöhler fuldkommen billigede hans skridt og med glæde saa ham drage 

 over i større forhold. 



Da Liebig 1 oktober 1852 flyttede til München, var der indredet en 

 bolig for ham samt et med denne forbundet laboratorium. Der var der en 

 meget stor og kunstnerisk dekoreret forelæsningssal, beregnet paa 300 til- 

 hørere, og desuden, foruden privatlaboratoriet, to arbeidssale, den ene for 

 hans assistenter og den anden for 6 — 7 elever, men der var ikke noget 

 egentligt undervisningslaboratorium. Han kunde tage nogle elever; men 

 da de ikke betalte noget, følte han sig friere og beskjæftigede sig kun 

 med dem, naar han fandt for godt, eller naar der var noget af deres ar- 

 beider, som særligt interesserede ham. 



J 



