6o TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



Da Liebig havde faaet sin store og smukke forelæsningssal, syntes 

 han, den ogsaa burde bruges til populære videnskabelige foredrag for et 

 større publikum. Han begyndte dermed en aften i februar 1853, og fore- 

 dragene, ved hvilke kongehusets medlemmer gjerne var tilstede, vakte 

 almindelig interesse, ikke mindst paa grund af forsøgene, som de aller- 

 fleste ikke havde havt anledning til at se før. De afholdtes gjerne to 

 aftener om ugen baade af ham selv og hans kolleger, og fortsattes, om 

 end med nogle afbrydelser, i en række aar. Det lader til, at aftenfore- 

 dragene ogsaa havde en god virkning derved, at de gav leilighed til, at 

 de fremmede og de indfødte kunde komme sammen. 



LiEBiG erhvervede sig snart en anseet position i hovedstadens sel- 

 skabsliv, og han blev en stadig gjæst ved kongens aftenselskaber for viden- 

 skabsmænd og forfattere. Medens han i Giessen kun sjeldent havde havt 

 noget selskabeligt samkvem, var hans hus i München i mange aar et sam- 

 lingssted for videnskabsmænd, forfattere og kunstnere, af hvilke sidste han 

 straks havde sluttet sig til maleren Kaulbach. Om han end efter en i 

 1859 paadraget knæskade, som generede ham længe og hindrede hans 

 bevægelse, indskrænkede selskabeligheden noget, kunde han dog altid, 

 naar han fik besøg af tilreisende venner, tage sig godt af dem. En af 

 disse han satte særlig pris paa, var den berømte opdager af ozon, Schön- 

 bein (1799 — 1868) i Basel, hvis undersøgelser om dannelsen og forekom- 

 sten af salpetersyrlig og salpetersur ammoniak han tillagde den største betyd- 

 ning, og som han senere traadte i skranken for. De havde vistnok begge 

 i studenterdagene været sammen i Erlangen, men blev først kjendte nu i 

 München, og de blev senere gode og fortrolige venner, enda de var 

 høist forskjellige i saagodtsom alle dele. Schönbein var liden og tyk, 

 høist gemytlig og munter i sin optræden. Var jeg istand til at kneipe 

 som han, vilde jeg være en misundelsesværdig mand, staar det i et brev 

 fra Liebig til Wöhler. Liebig var en staut skikkelse og førte sig med 

 naturlig anstand og værdighed. Han var meget maadeholden; det han 

 satte mest pris paa, var et parti whist, som han spillede med formelig 

 lidenskab, og han røgte meget cigarer, af hvilke han jævnlig fik sendinger 

 fra sine transatlantiske venner og elevere 



I 1859 blev han udnævnt til præses for videnskabsakademiet samt 

 generalkonservator for statens videnskabelige samlinger. I den sidstnævnte 

 egenskab kunde han ikke undgaa et sammenstød med sin ven Kaulbach, 



^ Hans ven Wöhler var ogsaa ivrig røger. Volhard har fortalt, at Liebig, engang 

 han var syg og troede, at han ikke vilde komme sig, bad sin hustru om at ordne ined 

 nogle erindringsgaver til hans venner. Han viste hende bl. a. en cigarkasse, der var 

 de bedste han nogensinde havde faaet, og han havde ladet halvdelen staa igjen til 

 Wöhler. Men kassen var tom: ja, saa maa jeg vel have røgt dem op selv, da. 



