62 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



paa, er forgjæves, og der er ikke en eneste rost, som hæver sig 

 for mig. 



Det som bekymrede Liebig mest, var, at han ikke paa nogen maade 

 kunde begribe, hvad der var iveien med hans patentgjødninger; enhver 

 enkelt af deres bestanddele virkede fortræffeligt, men naar de blev blan- 

 dede, var de uvirksomme. — Han fandt endelig neglen til forstaaelsen i 

 nogle ældre, hidtil* upaaagtede, især engelske, forsøg om den humusrige 

 madjords forhold til forskjellige saltopløsninger. Han gjentog forsøgene 

 og byggede videre paa dem, og i 1858 og nogle af de følgende aar gav 

 han nærmere meddelelser om dem. — - Humusjorden forholder sig til opløs- 

 ninger af plantenærende salte paa lignende maade, som kul forholder sig 

 ligeoverfor opløsninger af farvestoffer; den slaar stofferne ned paa sig og 

 holder dem fast, saa de ikke kan opløses i vand, og dette er aarsagen til, 

 at vand, som er i berørelse med jorden, indeholder saa lidet af den slags 

 stoffer. Planterne kan saaledes ikke, som man før antog, tage sin næring 

 fra en opløsning, thi nogen saadan findes ikke i jordsmonnet. Rødderne 

 maa opsøge næringsstofferne og tage dem direkte fra jordpartiklerne, hvor 

 næringen befinder sig i en tilstand, som passer for dens overgang i plante- 

 rødderne. Deri fandt han forklaringen til sine gjødningers ringe virksom- 

 hed; han havde gjort dem uopløselige og derved hindret dem fra at ud- 

 brede sig i jorden. Jeg havde forsyndet mig mod skaberens visdora, 

 sagde han senere, og jeg har faaet min straf. Jeg vilde forbedre hans 

 værk, og i min blindhed havde jeg ment, at der var udeglemt et led i den 

 beundringsværdige kjæde af lovmæssighed, som knytter livet og dets ved- 

 ligeholdelse til jordens overflade; jeg havde villet erstatte dette, som jeg 

 mente, manglende led. 



Dermed var nu slutstenen lagt paa hans agrikulturkemiske bygning. 



Men modstanden var ikke brudt, og den vedblev at gjøre sig gjæl- 

 dende endnu en god tid efter. I 1863 blev der udgivet en udførlig be- 

 skrivelse af det bekjendte landbrugsakademi Hohenheim i Württemberg 

 med alle dets forskjellige afdelinger og indretninger. Akademiets direktør, 

 med hvilken Liebig før havde havt nogen strid, mente, at ethvert rettæn- 

 kende menneske maatte finde det rimeligt, at man ikke brat opgav det ved 

 mangeaarig praxis vundne standpunkt for at grunde driften paa en saa 

 svag basis, som usikre theorier frembyder. Liebig gjennemgik nu i dags- 

 pressen de ældre beretninger om akademiets gaardsbrug og paaviste, hvor- 

 ledes avlingerne efterhaanden havde aftaget. Man driver eiendommen efter 

 den grundsætning, at den skal vedligeholde sig selv uden nogen erstatning 

 udenfra, og nu viser det sig, at det hele udbytte man har faaet, har været 

 gaarden selv, som den praktiske direktør, uden at blive det var, har solgt 



