64 TH. HIORTDAHL, M.-N. Kl. 



Der var endnu et agrikulturkemisk anliggende, som beskjæftigede ham 

 meget i i86o-aarene. I England havde indførelsen af waterclosets og 

 i særdeleshed den masse kloakvand, som fra dem kom ud i vasdragene, 

 ført til forskjellige ulemper, som især var meget generende ved affaldet fra 

 det store London. Og lordmayoren henvendte sig til Liebig med en fore- 

 spørgsel, om kloakvandet kunde udnyttes for jordbruget. Efter analyserne 

 anslog han værdien af det, som daglig fores bort fra London og gaar i 

 vandet til ingen nytte, til over 5500 ^ i ammoniak, fosforsyre og kali, 

 eller 2000000 ^ for hvert aar. Men fortyndingen er saa stor, at vandet 

 ikke kan tillægges nogen handelsværdi. Den eneste maade at udnytte det 

 paa maatte være at bruge det direkte som gjødning, idet humusjorden er 

 istand til at tilbageholde de plantenærende stoffer selv af saa tynde opløs- 

 ninger. Vandets fortyndning medfører, at kloakvandet lader sig fordele 

 ved pumper og rør, hvilket imidlertid vil volde store omkostninger. Han 

 mente, at naar guanolagene var udtømte eller indførselen af gjødnings- 

 stoffer af en eller anden grund var hindret, saa kjendte videnskaben ikke 

 noget middel til at afhjælpe manglen uden den uudtømmelige kilde, man 

 har i menneskets exkrementer. Og naar der var bleven almindelig for- 

 staaelse af dette, saa vilde det blive ingeniørerne, som maatte tage sagen 

 i sin haand og finde udvei til at benN'tte kloakvandet. 



Foruden agrikulturen var der endnu en mangfoldighed af forskjellige 

 andre af det daglige livs praktiske anliggender, som i München i mange aar 

 lagde beslag paa Liebigs interesser, og af disse er først at nævne fremstillingen 

 af brød; den havde i løbet af aartusender været ganske uberørt af tidernes 

 fremskridt, saa man endnu fremdeles spiste det syrede brød, som omtales 

 i bibelen, og som Pliniüs har beskrevet; det er lidet fordøieligt, og brugen 

 af gjær og surdeig er en hindring for den fabrikmæssige tilvirkning, 

 mente han. 



Han foreslog derfor forskjellige forandringer; for at afsyre brødet 

 noget, vilde han istedetfor vand lave deigen med kalkvand (1854). Han 

 gjorde videre (1867) opmærksom paa, at kornet taber i næringsværdi, naar 

 det males, idet en altfor stor del af dets vigtigste bestanddele skilles fra 

 melet som klid. Derhos tabes ogsaa nogle procent ved gjæringen. Han 

 brugte selv i sin husholdning et uden gjær fremstillet klidbrød. 



Som erstatning for gjær havde man alt i flere aar, i særdeleshed i 

 England og Amerika, brugt natriumkarbonat, gjerne i forbindelse med at 

 vandet, som brugtes til deigen, tilsattes lidt saltsyre. Liebig gjorde (1868) 

 opmærksom paa, at størstedelen af kornets fosfater gaar over i kliden, at 

 melet derfor indeholder forlidet fosforsyre, og han foreslog at anvende 

 surt kalciumfosfat. Han fik imidlertid vide, at hans tidligere elev Horsford 



