1906. No. 2. STUDIER OVER NORGES STENALDER. 3 
ning ikke har fundet sted i en tid, der i det væsentlige skulde falde sam- 
men med yngre stenalder i Danmark—Sverige. De to sikre gravfund av 
hellekister kan »ligesågodt tilhøre bronzealder« [p. 146.] 
3. De enkeltfundne sager av skandinaviske typer finder sin forklaring 
på følgende måde: »I de to naturlige forhold: (a) at et folkefærd, selv 
fremmed for den ariske stenalders kultur, allikevel mottar ved byttehandel 
en del av nabofolkets fuldkomnere redskaper av slepen flint etc. og (b) at 
de ariske indvandrere selv, helt gennem bronsealderen, om ikke længere 
endda, brukte sten til redskap og våben, — har man øiensynlig fuldt til- 
strækkelig forklaring tilde spredte, enkeltvise fund av ,skandinaviske" sten- 
oldsaker i Norge — utenfor kanske det sydostlige felt, hvor til de få grave 
med stensaker også kunde svare andre fund fra ægte yngre nordisk sten- 
alders [p. 146.] 
Dette er, ser det ud til, hovedpunkterne i den arkeologiske bevisførelse 
for, at Norge mangler en »arisk« stenalder 2: en stenalder svarende til 
Danmarks og Sveriges yngre stenalder. 
Jeg vil gjennemgå disse punkter og dertil påvise et par overseede 
punkter, der har noget mere betydning end de av dr. Hansen opførte. 
1. Det er tilvisse så, at gravformers tilstedeværelse gir en større 
tryghed for slutninger. Dette kan være så sin sag; men konsekvensen 
herav er neppe den dristige påstand, »at de løse fund intet avgjørende 
viser<. For at stille denne i relief benytter dr. Hansen en argumentation, 
om hvilken det tør sies, at den langtfra er tilfredsstillende. »Redskaper 
eller våben kan være tapt på fjerne reiser. Et enkelt fund av en spyd- 
spids ved grænse-elven mellem Norge og Russisk lapmark beviser ingen 
kobber- eller bronsealders bebyggelse av det indre land her, like så litt 
som man kan bygge på tilfældigheter, som når et arkæologisk fund 
kommer til museerne fra bunden av Varangerfjorden ved at en fiskekrok 
fæstner i en sjøpølse som har fæstet sig på en skiferpilespids som 
engang i tiden er tapt ute på den åpne Ishavsfjord her!« [l. c. p. 99.] 
Dr. Hansen ved ligeså godt som jeg, at ingen arkeolog vilde falde 
på at bygge vidtrækkende slutninger på så kuriøse tilfældigheder, endsi 
benytte dem i bevisførsel av nogensomhelst art. Nogen anden argu- 
mentation for sin påstand har dr. Hansen ikke, medmindre den skulde 
indeholdes i følgende passus: »Det blir dog vanskeligt at tænke sig at 
det er kommet til samlet tæt bebyggelse, således som fortidsnavnene 
viser når de falder tætte og talrige, fyldende bygderne, uten at tidens skik 
satte sig sit mærke i begravelsesformen.« [p. 100.] 
Der er udentvil adskilligt i denne hypotetiske anskuelse. Der er blot den 
ting at mærke, at også de løse fund »falder tætte og talrige, fyldende byg- 
