4 A. W. BRØGGER. | M.-N. Kl. 
derne<, hvilket forhold i kap. V av dette arbeide vil bli gjort til gjenstand for 
en noget mere detaljeret behandling. — Og dernæst er det ikke så avgjort, at 
Norge så aldeles mangler stenaldersgrave, som dr. Hansen går ud fra. 
Berettigelsen til en sådan antagelse, at de løse fund intet viser, kan synes 
meget rimelig, sålænge fundene er få og har en spredt karakter. Dr. 
Hansen har også betegnet fundene som »spredte, enkeltvise<. Det er mu- 
ligt, at det for et overfladisk blik kan synes så, endskjønt allerede tallet 
ca. 5500 løse fund neppe gir synderlig grundlag for en sådan udtalelse. 
Men allerede en systematisk statistik vil oplyse om, at fundene ikke har en 
spredt eller enkeltvis karakter, men at de tvertom har en udbredelse, 
i hvilken der tydelig er en loumessighed. Tar man i betragtning, at Norge 
i den tid, hvorom der her er tale, materielt på grund av forholdene har 
været Danmark—Skåne underlegent, blir de tal, der oplyser os om ud- 
bredelsen, forholdsvis store. Og de voxer stadigt. Dernæst vil de 
detaljerede undersøgelser, der i det følgende er gjort, vise en lovmeessighed: 
statistiken over det numeriske forhold og over udbredelse, de topografiske 
studier samt endelig de typologiske vil gi et andet resultat, end at de løse 
fund intet viser. Dette har allerede O. Rygh udtalt1. 
Uoverensstemmelsen mellem dr. Hansens bemærkninger om »spredte, 
enkeltvise« fund og det faktiske forhold kan muligens for en del bero på, 
at dr. H. ikke har siddet inde med tilstrækkelige oplysninger om materialets 
størrelse. Nar det således p. 143 sies, at man »av jættestuetidens karak- 
teristiske tyknakkede flintøxer har fundet knap halvandethundrede i hele 
Norge<, er dette ikke korrekt. Allerede i 1903 eiede samtlige museer i 
det sydlige Norge tilsammen over 300 av nævnte type. 
2. Det andet punkt får efter dette ikke den betydning, som dr. Hansen 
tillægger det. Mangelen på grave i Norge fra stenalderen tør ikke til- 
skrives nogen tilsvarende mangel på skandinavisk stenalder. Spørgsmålet 
om gravene kan ikke stille sig fuldt så enkelt, som dr. Hansen vil ha det 
til; det er et mangesidigt spørgsmål. Jeg vil her pege på nogle af de 
vigtigste punkter, ihvorvel jeg må tilfoie, at det hele spørgsmål for tiden 
kun kan betragtes rent hypotetisk. 
Det er allerede nævnt som usansynligt, at man skulde forefinde de 
to skandinaviske former dyssen og jættestuen i Norge. Det vilde være 
utroligt, om så monumentale mindesmærker ikke havde tiltrukket sig op- 
I ©. Rygh udtaler i „Norske Oldsager,“ stenalderen: „De i Norge fundne levninger 
fra stenalderen kunne ikke skrive sig alene fra midlertidige ophold i landet af folk fra 
det sydligere Skandinavien. Dertil ere de for talrige og for vidt spredte" (udhævet her). 
