saks PENE aa 
|- 
1906. No. 2. STUDIER OVER NORGES STENALDER. 5 
mærksomheden fer!. Grundene hertil kan være flere. At materialet kan 
ha spillet sin rolle, tør man muligens anta. Store heller til gravkamrene 
f. ex. vilde det i det sydlige Norges grundfjeldsstrøg måske mange steder ha 
havt sine vanskeligheder at skaffe. Men langt nærmere ligger det dog at 
anta, at selve skikken har spillet en væsentlig rolle. Det er udentvil så, at de 
megalitiske monumenter bringer vidnesbyrd om en rig, om ikke høi kultur. 
Lad os imidlertid fastholde, at Norges stenalder avspeiler et relativt fattigere 
kulturområde end Sverige og Danmark. At derfor så lidet bevægelige 
typer (i arkeologisk forstand) som de aristokratiske gravformer dyssen og 
jættestuen ikke har fundet veien fra det rigere Danmark—Sverige til det 
fattigere Norge, er forståeligt. Vore stenøxer og redskaber i det hele 
taget har nok fundet veien, — nemlig som resultat av byttehandel. Men 
gravformen går ikke just ind i byttehandelen, — det er neppe for dog- 
matisk sagt. 
Det er derfor med rette, at man længe har antat, at Norges stenalders 
gravformer må ha havt en anden karakter end de almindelige skandinaviske, 
dyssen og jættestuen. 
Således mener prof. Gustafson, at »man på Jæderen og i det 
hele taget i Norge, fortrinsvis har benyttet det simple slags grave, 
som man først lærte at kjende fra Holstein ved J. Mestorfs skrifter og 
som man nu, ved de fortrinlige danske undersøgelser, kjender så godt fra 
Jylland.2« Jeg kan dog ikke undlade at udtale en viss tvil om berettigelsen 
1 Montelius nævner i „Orienten ock Europa“ Antiqv. Tidssk. XIII p. 34 en formodet 
dysse fra Skjæltorp i Skjeberg, Smål. (Ab. 1871. p. 118). Loranges beskrivelse av 
denne i brev til prof. Rygh (dat. 3 okt. 1872; nu i arkivet i universitetets oldsags- 
samling) indeholder så fyldige oplysninger, at det virkelig synes, som om man skulde 
kunne anta, at her har foreligget, ikke en dysse, men en jættestue. Jeg gjengir Lo- 
ranges beretning med alt forbehold: „Jeg fik høre om en Haug paa Gaarden Sk jel- 
torp med et Gravkammer saa stort som et lidet Værelse, men rundt og saa høit, at 
en almindelig voxen Mand kunde staa deri. Det var bygget af paa Enden reiste, indad 
flade Stene, stillede saa tet ved hverandre som muligt og med indkilede Smaastene i 
alle Aabninger. Stenene var fra Udsiden indtil Halvten dækkede af Jordhaugen. Kam- 
meret maalte omtrent 3 Alen i Diameter og paa Østsiden var en Aabning, hvorigjennem 
man kunde komme ind. Taget dannedes af en eneste stor Overligger. — — Over- 
liggeren blev udsprængt til Trappestene i 1855. — — Sidestenene stod indtil 1863. — — 
Ledsaget af Nils Hansen Skinne gik jeg til Stedet og saa da en lav Rundhaug omgiven 
med Stene, der ikke rak fuldt én Fod over Jorden, men flere Fod under Jorden. Midt 
i Haugen var en rund Tomt, hvori laa to 3 Alen lange Stene. — — Af Stenenes Farve 
kunde sees, at Halvdelen havde været over Jorden. Vestsiden af Haugen var for en 
Del planeret, da det var ad den Vei, at Stenene var blevne bortkjørte; ligeledes var der 
gravet noget østenfor Tomten, og der saaes en af Heller dannet Gang, som har ført 
fra det store Kammer ud til Haugens Periferi, hvor den sluttes ved en Tversten som 
endnu staar.” Det er jo således ikke udelukket, at dysser eller jættestuer har fore- 
kommet i Norge, men at de allerede i gammel tid er tilintetgjorte som denne ved dyrk- 
ning. Når man betænker Norges lille dyrkede areal, er dette ikke aldeles urimeligt. 
„Et bopladsfund fra Jæderen.“ Berg. Mus. Äb. 1899: 1 p. 6 og 8. 
19 
