pe és = 
1906. No. 2.. STUDIER OVER NORGES STENALDER. 13 
typer forarbeidede i bronzealder, men er i arkeologisk forstand bronze- 
aldersgjenstande!. — Efterat den arkeologiske videnskab har fastsat be- 
grebet type, er spørgsmålet ikke, hvorvidt der findes sten i bronzealders- 
fund. Så dogmatiske er ikke arkeologerne, at de ikke indser muligheden 
av, at en bronzealdersmand kan ha brugt sten. Det er ikke dette, det 
kommer an på at vise. Her er arkeologerne forlængst enige, hvad man 
kan erkyndige sig om ved en gjennemgåelse av f. ex. Italiens eneolitiske 
perioder o. s. v. Men en skandinavisk bronzealdersmand, der var vænnet 
til at forme sin pålstav eller celt, kunde ikke, ifølge de love, der ligger 
til grund for den menneskelige udvikling, og hvorpå al typologi bygger, 
pludselig finde på at lave en stenøx av f. ex. den tyndnakkede type el. 
lign. Dette er den teoretiske betragtning. Men vil dr. Hansen omstøde 
denne og hævde, at mangelen på bronze her i Norge har fremtvunget 
brugen av sten, så må materialet adspørges. Og da gjælder det altså at 
spørge vore bronzealdersgrave, om øxer av stenalders-typer er fundne i 
dem. — Dette er diskussionens kjærnepunkt. Arkeologerne har knapt 
nogensomhelst interesse av at høre om den slags kuriositeter som at 
»germanerne endnu ved Hastings 1066 brukte stenväben« (Landnåm p. 146). 
Denslags meddelelser har neppe engang kuriositetsværdi. Og dr. Hansen 
kan ikke for alvor mene at bevise noget med den. Og da blir spørgs- 
maalet dette: er der i norske bronzealdersgrave fundet stenalderssager av 
stenalderstyper, som skulde kunne bevise, at man i! bronzealderen er vedblevet 
med at forferdige saadanne ? 
Jeg har liggende foran mig en av mig sammenstillet oversigt over samtlige 
til 1900 kjendte bronzealdersgravfund i Norge. Antallet er henved 100°. 
I Det kan være et spørgsmål av interesse for sig selv at søge betydningen av disse flint- 
stykker i bronzealdersgrave, som også dr. Müller anfører. Nu findes der i ikke fa 
jernaldersgrave flintstykker, som man ialfald tidligere har betragtet som i:ldstal. I de 
fleste tilfælde vil vel dette være rigtigt. Men i andre kan det være tvilsomt. — Jeg 
anfører exempelvis fund fra universitetets oldsagssamling. 
I. Fra ældre jernalder: C. 9375 fra folkevandringstid; gravfund fra Spangereid. — 
C. 7312—31. en lignende grav fra Bringsvær, Fjære, Ned. Her heder det: „omkring 
flere af urnerne var lagt skarpkantede kvartsstykker“. — GC. 7776. flintstykke fra ro- 
mersk grav. Bringsvær, Fjære, Ned. 
II. Fra yngre jernalder: C. 5058. flintstykker fra vikingegrav. Tokstad, Nes, Ak. 
— C. 15291. fem skarpkantede brændte flintstykker i gravfund fra Storsand, Hurum. 
Bu. — C. 12083. „Et større flintstykke, brugt som ildflint*; gravfund fra Vestgarden, 
Veierland, Stokke, JL. — C. 19855. Et flintstykke fra vikingegrav; Eidsten, Brunlanes, 
JL. — C. 13703. „Et stykke brændt flint, der muligens kan ha været brugt som ild- 
flint“, gravfund; Odberg, Kvarnes, Hedrum, JL. 
Det formodes jo i almindelighed, at flintstykker er det æidste materiale til ild- 
fremstilling (tysk Feuer-Stein). Herom skriver A. Hedinger i Archiv für Anthropologie 
Bd. XXV, p. 165— 170, særdeles oplysende. 
Det samlede antal grave fra bronzealderen i Norge er mange gange større end dette 
tal. Her kommer nemlig til et meget stort antal røser og endnu ikke udgravne hauger. 
Særlig Jæderen og Karmøen vil her bringe nyt materiale. 
