26 A. W. BRØGGER. M.-N. KI. 
4b og 5b). Enkelte ganger får stykkerne som følge herav karakteren av 
at eie smalsider. Til en skarpere bestemmelse behøves da blot at minde 
om, at smalsiderne gir et andet side- og nakkesnit, der tydelig vil skilles 
fra det elliptiske snit ved den spidsnakkede type. Og dernæst er smal- 
siderne, hvor de træftes, (tyndnak- o.s.v.) ofte slebne og således frem- 
kaldt ved en sekundær behandling. — I denne avrundede overgang mellem 
bredsiderne, der erstatter flintøxernes kant, tør sees et specifikt norsk 
træk, der er av interesse: Der arbeidedes i norsk stenalder hovedsagelig 
i sten, ikke i flint; fremstillingsmetoderne var ved begge forskjellige og 
har havt indflydelse på formen. I norsk stenalder benyttedes tilstødningen, 
i sydsvensk-dansk slibning. Hermed er forskjellighederne angit. 
Frontsnittets nakkeparti står tilbage at omtale. Hovedkjendemærket 
ved den dansk-svenske type i flint ligger jo i navnet: den sprds-nakkede. 
Nogen tilsvarende spids nakke træffes naturligt nok ikke ved bergartexem- 
plarerne i de norske øxer. Dette ytrer sig både i front og sidesnit (se 
figurerne). Ved a-gruppen er nakken sjeldnere tilnærmet spids end i 8, hvor - 
det tydeligt sees, at en spids nakke er tilsigtet. Dette stemmer forsåvidt 
ganske med de ovenfor givne bestemmelser av begge grupper. — Det 
er Jo meget naturligt, at der ikke optræder virkelig spidse nakker ved de 
norske exemplarer af bergarter; i flint har det på grund av materialets 
beskaffenhed ingen synderlige vanskeligheder voldt som regel at fremstille 
en sådan. Men ved bergarterne, hvor tilstødning, ikke hugning har frem- 
bragt formen, er det ikke godt rimeligt at finde en sådan spids nakke. 
Kun hvor slibning over hele stykket har udformet øxen, vil en sådan 
traeffes (pl. VII i prof. Brøggers Strandlinjens beligg.). 
Av stor vigtighed ved oxerne er sidesmittet. Rækken af sidesnit fra 
den spidsnakkede til den bredeggede øxetype er i Danmark-Sverige klar- 
lagt ved Montelius-Müllers fremstillinger og opviser en udvikling av megen 
interesse. For de norske øxers vedkommende kan en lignende udvikling 
også iagttas. Særlig oplysende er sammenligningen her mellem sidesnit 
av a og ß (fig. 1 b og 3b). Den jevne runding i konturerne har begge; 
men der er en svag og dog karakteristisk forskjel ved beliggenheden av 
stedet for den største tykkelse: denne er ved exemplarer av gruppe a 
fortrinsvis beliggende nærmere midten; ellers er tykkelsen i regelen nokså 
jevnt fordelt over det hele. Ved gruppe 8 er den største tykkelse tyde- 
ligere beliggende nedenfor midten, nærmere eggpartiet (fig. 4 og 5b). 
Dette fører den anden gruppe ned imod den brednakkede og tynd- 
nakkede type, hvor just sidesnittet har dette karaktermærke meget ud- 
præget, ligesom også de danske og svenske flintblade av den spidsnak- 
kede type eier det. Gruppe « kommer derimod nærmere op mod den 
