32 A. W. BRØGGER. M.-N. Kl. 
der ikke nogen skarp kant, hvor bredsiderne mødes, men et jevnt avrundet 
parti. Hvad der er sagt om mnakkepartiet i 1 gjælder også her. 
Antal og udbredelse: 
Smälenene arme ne ee eo 
Akérshug PE 
Krıstans amt ee eT 
Hedemarken We er 
Buskerud 
Jarlsberg og Lav 2273 
Bratsberg GERNE 
Nedenæs, NNN 
Tils. 69 
Med hensyn til tidsforholdet mellem de to typer 1 og 2 er det i al- 
mindelighed antat, at de udfylder hinanden i tid og ikke er skilt. Dette 
bekræfter det norske materiale; den brednakkede og spidsnakkede type er 
kun typologisk skilt og her ved en liden forskjel i frontsnittet alene. 
3. Den tyndnakkede type. 
(Müller 54—58. Montelius 19—22. R. 11, 3 og 7). 
Det er først ved denne type, flinten begynder at gjøre tjeneste som 
mere almindeligt materiale i norsk yngre stenalder. Endskjent der ikke - 
typologisk er andre forskjelle mellem flintexemplarerne og bergartexem- 
plarerne end de, der er betinget av forskjellen i materialet alene, er det 
hensigtsmæssigt at behandle flinterne og bergarterne hver for sig. 
A. I flint. 
Dr. Müller har defineret typen: »Slanke, firsidede Øxeblade med 
noget hvaelvede Bredsider og svagt buede Smalsider, som oftest falder lidt 
indad mod Eggen og noget mere imod Nakken«. Müller skiller videre 
mellem /ange (Müller 54) og korte (Müller 55). Ganske den samme ind- 
deling gjælder de norske exemplarer. Da der tillige hermed er givet en 
typologisk række, skal de her behandles hver for sig. 
a. (Som Müller 54). Lange, med noget hvælvede bredsider og svagt 
buede smalsider; i sidesnittet iagttas, at den største tykkelse som regel 
ligger noget nedenfor midten nærmere eggen (fig. 9 og 10). — Det karak- 
teristiske ved denne gruppe er i typologisk henseende dens sammenhæng 
med den spids-brednakkede oxe; særlig kommer dette frem i sidesnittet, 
idet det nævntes ved r1 og 2, at maximum av tykkelse i almindelighed 
kunde sees at ligge lidt nedenfor eller ved midten av øxen. 
