34 À. W. BRØGGER. M.-N. Kl. 
B. (Som Müller 55). Korte, med noget hvælvede bredsider; side- 
snittets største tykkelse er i almindelighed beliggende ved midten, eller 
linjerne er jevnt buede, dog således at maximum av tykkelse holder sig 
nærmere midten (fig. 11). Inden denne gruppe findes overgangsexem- 
plarerne til den tyknakkede øx. 
y. Som en varietet av den tyndnakkede type i flint kan øxer som 
fig. 12 opfattes, av prof. Gustafson (i forelæsninger) betegnet som fynd- 
bladede. De har alle typens kjendemærker og skiller sig kun ud med 
hensyn til storrelse, idet de er fine, slanke øxeblade, der neppe overstiger 
12—15 cm’s længde. De er jevnt og smukt arbeidede, er altid slebne 
over det hele, og indordner sig ved sit sidesnit i den senere klasse av 
den tyndnakkede types flintblade. Deres antal er ikke stort i forhold til 
typen. Det overstiger neppe 50 stykker L | 
— Om flintøxerne i sin almindelighed kan det sies, at de tilfredsstiller defi- 
nitionen hos Müller. De er oftest fuldstændig slebne på alle sider, dog 
med undtagelser. Uslebne øxer forekommer (i et antal av 15 st.), men 
ikke i det forhold, som f. ex. disse findes i det svenske og danske materiale. 
Arrene efter hugningen sees ikke sjælden selv ved det best formede 
stykke. — Der findes forholdsvis ikke få av de svære, imponerende flint- 
øxer, der er så karakteristiske for dansk og svensk stenalder. De.er da 
udmærket arbeidede og står i denne henseende fuldt på høide med de 
danske og svenske. Størrelsen når dog ikke disses? 
Den udvikling, der ved adskillelsen mellem grupperne « og Å er 
antydet, støttes ved den generelle betragtning, at de svære flinter av 
gruppen a tør betegne en kulmination av typens udvikling. Den udvik- 
ling, der således har fundet sted, er visselig ikke til at ta feil av: at 
endel av øxerne av den tyndnakkede type står nærmere den spids-bred- 
nakkede, mens andre betegner en kulmination av typens udvikling og 
endelig tilslut endel stykker står på overgang til den følgende type 4, 
den tyknakkede. 
Således har udviklingsgangen i almindelighed været opfattet, idet der 
har været lagt en hovedvægt på antagelsen om en selvstændig udvik- 
ling fra spidsbrednakket type til tyknakket type, foregået inden det nor- 
! Tyndbladede øxer findes også i Danmark og Sverige. Fra Nationalmuseet i Stockholm 
har jeg noteret fra en jættestue (Åsahögen) i Skåne fem tyndbladede øxer fundne sam- 
men med tre lerkar og andre ting. Montelius: Statens hist. mus. (1903), no. 25 F. 
2 Maximalstørrelserne sees af følgende tal: C. 8463, original til R. 7, det største hele 
exemplar er 37.6 cm. Ubetydeligt mindre er C. 18882: 37.1 cm. Herefter to stykker 
på 34 cm. og enkelte på 31 cm. Et fragment av en flintøx tør antas at ha havt en 
længde av > 39 cm.! (C. 17319). Det største flintstykke fra norsk stenalder er mulig- 
vis emne til tyndnakket ox: C. 20059 i Ab. 1902, p. 330, fig. 2, der er 46.1 cm. lang. 
