eee Tu A 
1906. No. 2. STUDIER OVER NORGES STENALDER. 43 
Antal og udbredelse av 3: 
flint sten 
See er nn > 24 56 
BERN EN 0 RS | os, SE 32 53 
Hedemarken . +... . 6 I 7 
TE 0 4 6 5 2 7 
ee an 105 25 18 43 
Jarlsberg og Larvik . . . 28 12 40 
RAR EN GER 4 15 
NEGER AM leo pO 6 8 
4. Den tyknakkede type. 
(Montelius 24—31. Miller 59—63. R. 10, 17 og 21—22). 
Langt talrigere end de tre foregående typer er den tyknakkede type 
repræsenteret i norsk stenalder. Også her anbefaler det sig at behandle 
flinterne og bergartstykkerne hver for sig. Dog kan det i sin almindelig- 
hed sies, at her har flinten overvægten, hvad der ytrer sig først i den nume- 
riske overlegenhed, men dernæst også i det tekniske, idet flinttekniken 
oftere sees at være overført på bergartstykkerne. 
A. Av flint. 
Også her lader sig med tydelig fordel udskille to typevarianter, av 
Müller betegnede som svære og slanke. Hermed er givet udviklings- 
rækken ned til den bredeggede type. 
a. Som Müller 59. Avgjørende er sidesnittet (fig. 16 b), der står 
nær de seneste blandt 3 og overgangsexemplarerne til 4 @: jevne, runde 
linjer med den største tykkelse ved midten eller ikke sjælden noget oven- 
for midten. — Til den udførlige definition hos Miller kan intet videre sies 
om de norske exer. Slibningen forholder sig ganske som Miller 59, idet 
bredsiderne alene som oftest er slebne, mens smalsiderne som regel er 
ladet uslebne eller ialfald mindre omhyggelig slebne. Helt uslebne stykker 
er sjældne. 
B. Som Müller 60. Ved sidesnittet nåes her slutningen av den ud- 
vikling, dette frembyder fra ra til hid: den største tykkelse er nu ved 
nakken, hvilket bestemmer oxens hele udseende (fig. 17). Dette moment: 
den største tykkelse ved sidesnittets konturlinjer, er jo helt avgjørende 
gjennem hele den yngre stenalder: ved ra var den beliggende ved midten, 
men flyttede sig snart ved 12 til nærmere eggpartiet, hvor den forblev 
