52 A. W. BRØGGER. M.-N. Kl. 
Nu foreligger som kjendsgjerning, at der ikke forekommer flint på 
- naturlig måde i Norge (kap. III), men at av flinten praktisk talt hvert eneste 
kg. er indfort og da fra Halland-Skåne-Danmark. Konsekvensen blir en 
stigende indflydelse led for led. Dette er det ene punkt, der taler for en 
ligefrem overførelse av Danmark-Sveriges kronologi for yngre stenalder til 
det sydøstlige Norge. 
Hertil kommer et næste punkt. Det vil bli nærmere omtalt i kap. V, 
at den tyknakkede og bredeggede type samt skafthuloxerne har et større, 
videre udbredelsesområde, navnlig idet de trænger længere ind til hjertet 
av landet, til de store dalfører, end den spidsnakkede, brednakkede og 
delvis den tyndnakkede types øxer. Dette antyder deling ved den tynd- 
nakkede types tid. Det støtter altså utvilsomt den opfatning, at der findes 
en tidsforskjel mellem de norske øxer tillige. 
Men længere kan vi ad denne vei ikke nå. Det vilde neppe kunne 
forsvares alene på denne basis at inddele den yngre stenalder hos os, end- 
skjønt det kunde synes meget rimeligt. Her får arkeologien en uventet hjælp 
av geologien. 
Det var dr. Hansen, der først bragte dette værdifulde moment ind i 
undersøgelsen. På grund av en del urigtige opfatninger av arkeologiske 
forhold har imidlertid dr. Hansens bestemmelser trængt til en revision. 
Med prof. Brøggers undersøgelser er der kommet klarhed ind i disse 
forhold. Og det er utvilsomt, at arkeologien her ganske må bygge på . 
geologiens undersøgelser. 
Betragtningen grunder sig på kjendskabet til hevningens historie 1 vort 
land. Og heldigere kunde det neppe været, da man i de sydligere dele 
av Sverige og Danmark ikke har havt på langt nær en så betydelig. stig- 
ning som i det sydøstlige Norge, hvorved bestemmelserne kan detaljeres 
skarpere end i hine lande. Det er da først og fremst av vigtighed, at 
ved hjælp av nivaerne-lar sig meget bestemt udskille bopladserne fra Nor- 
ges stenalder; disse er påvist at tilhøre en bestemt strandlinje, der ved 
Kristianiafjordens bund falder ved 70 m. 0. h. og ved fjordens ydre dele 
ved 45 å 40 m. 0. h. Dette er et avgjørende hovedpunkt. Det er nemlig av 
prof. Brøgger påvist, at disse bopladser og derhen hørende redskaber ikke 
nogetsteds falder under denne strandlinje. Hermed er bevist, at disse bo- 
pladser, denne stenalderskultur — hvis man skal isolere den ved et sådant 
navn — tilhører et bestemt avsnit av hævningen. Hvad der ligger under 
denne linje, er yngre. Denne konsekvens er det andet avgjørende hovedpunkt. 
Man kan ikke indvende, at materialet er for lidet, eller lignende. Man 
kan blot kaste et blik på det kart, hvorfra disse opgaver er hentede), og 
1 Kartskisse pl. I i prof. Brøgger: Strandlinjens beliggenhed under stenalderen, 
