CTI 
1906. No. 2. STUDIER OVER NORGES STENALDER. 69 
fremherskende blandt det grove flintearbeide, da blir det päfaldende, at 
skiferspidsen synes sä vel tildannet. Säledes heder det hos dr. S. 
Müller i den oftere nævnte avhandling (l. c. p. 313) om spidsen fra 
Valse vig, at den er »omhyggelig g/attet« (udhævet her). Her kan nu 
med engang sies, at «glatning» er et rigtigere udtryk for fremgangsmäden 
ved tildannelsen end slibming. Heri synes mig nemlig at være et kjerne- 
punkt, at en s/eben spids dårligt passer sammen med hugne flinter. Vistnok 
er: slibning av bergarter en helt anden ting end slibning av flint; det er 
alligevel mere karakteristisk om Vålsespidsen at si, at den er glattet. Og 
endelig synes mig modhagen ved yngre skiferspidser at antyde rigtigheden 
av den hypotese, som her skal fremsættes: Af skiferspidsen efter al san- 
synÿghed skyldes en overforelse fra den ved forferdigelsen av benspidser 
anvendte teknik til sten. — De sansynlighedsgrunde, som kan anføres for 
dette forholds rigtighed er allerede antydet. De er i korthed: materialet, 
formen og fremgangsmåden. 
Det må indrømmes, at skulde stenen, — en eller anden bergart, erstatte 
jagtpilen eller spydet av ben, måtte skiferen av alle bergarter egne sig 
best hertil. Ikke alene vilde i skiferen den fornødne slankhed opnåes, men 
den frembyder tillige den fordel, at den ved en ligefrem hugning lar sig 
tildanne med største lethed til netop den form, man ønsker. Som bekjendt 
kan man med enkle redskaber danne et stykke fast pladeskifer til hvilken- 
somhelst form; denne erfaring har sikkert et stenaldersfolk kunnet tilegne 
sig. Og dernæst har man kunnet sage og tilskrabe skiferen. Særlig 
fremgangsmäden, glatning av fladerne minder jo ganske bestemt om frem- 
gangsmåden ved ben. Og bestyrkelse heri må man se i modhagerne, der 
specielt hører hjemme inden en «benkulturs» område. Bensagerne fra de 
aller-ældste nordiske bopladse, Maglemose o.s.v. — og endnu længere 
tilbage, i Madeleinetid i Mellem-Europa, er særlig karakteriserede ved mod- 
hagerne, som et folk, der overveiende nærede sig av jagt, måtte finde 
særlig heldige. 
Rent teoretisk er det derfor på forhånd sansynligt, at skiferspidsen i 
sin almindelighed er en efterligning, en overførelse av benspidsen på sten. 
Ved et enkelt, særlig lykkeligt fund lar dette sig nu virkelig også bevise. 
Om man nærmere betragter det stykke, der er-fundet på Falster, i 
sin virkelige størrelse avbildet her fig. 27, vil man iagtta, at de ornamenter, 
- som er løst indridset på begge sider av dette, ikke er tilfældige, men 
tvertom meget bestemte. Det falder ikke netop i øinene, da der tillige er 
linjer, som er fremkomne tilfældigt, ved slid etc. Først vil iagttas, at der 
i kanterne er indridsede med mellemrum trekantede ornamenter. Yrods det 
noget forvirrede indtryk vil de tydeligt iagttas, når man først er bleven 
