- 82 A. W.. BRØGGER. M.-N. Kl. 
kjøkkenmøddingerne, og tydeligvis i forbindelse med Europas benkultur. 
Om dette ikke end er avgjørende til datering af skiferspidsens første op- 
ståen, er det dog en vigtig antydning om formens ælde. 
Vi kan altså indtil videre betragte det som sikkert, at overførelsen er 
foregået minst så tidlig som i en tidlig del av, ældre (skandinavisk) sten- 
alder. Jeg skulde ville tilfoie, at det kan ansees sansynligt, at overførelsen 
står i forbindelse med den avtagen i benredskabernes brug, der tydeligt 
spores fra rensdyrtid til Maglemose og videre til kjøkkenmøddingerne. At 
besvare spørgsmålet om, /vor skiferspidsen er opstået, vil jeg for øieblikket 
ikke indlade mig på i detalj, da jeg ikke kjender materialet godt nok. En 
gjennemgåelse av den videre udbredelse vil imidlertid gi en antydning. 
Foruden fra de ovenfor nævnte findesteder (Gotland, Livland, Falster, 
Bornholm), kjendes der skiferspidser i ikke lidet antal fra finland. Herom 
oplyser Aspelins Antiquités du Nord Finno-Ougrien og A. Hackman 
i Fennia b. 17 (Trouvailles préhistoriques). Den store mængde av spid- 
serne her er uden modhager, hvorom jeg kan oplyse ved en velvillig 
meddelelse fra dr. A. Hackman: 
»Pil och spjutspetsar af skiffer med hullingar af typerna Rygh 83, 
86 och 88 åro sållsynta i Finland. De få som blifvit antråffade, hårstamma 
från fyndorter i norra Østerbotten, en från Karelen. Typen 87 (och lik- 
nande typer) åro något talrikare repræsenterade. Likaså aro hår hittade 
alldeles smala pilspetsar eller prylar af skiffer som K. Rygh, Spidser og - 
kniver af skifer fig. 11 (men smalare).« 
Fra Østersjøprovinserne iovrigt kjender jeg på grund av manglende 
literatur ikke skiferspidser udenfor de allerede nævnte. Jeg antar imid- 
lertid, at disse vil findes, når man først leder dem frem av fundene. 
Derimod findes adskillige benspidser på bopladser den hele vei nedover 
fra Østersjøprovinserne til Mellem-Tyskland. Udbredelsesområdet blir så- 
ledes væsentlig østligt, og hovedresultatet blir, at spidsen holder sig langs 
Østersjøens kyster til Finland. Herfra findes den hele veien til nordlige 
Sverige og Norge. 
At stedfæste oprindelsen til skiferspidsen nøiere er da indtil videre 
uvæsentligt. Hovedsagen er, at vi efter alt at dømme kan følge den 
hele den angivne vei langs bopladser. Og vi skulde herav ha lov til at 
slutte, at skiferspidsen i det nordlige og vestlige Norge er at opfatte som 
en udlober av den nordligere og østligere udbredelse, — m. a. o. at den 
er vandret rundt langs Østersjøen til Finland og herfra til Norges og 
Sveriges nordligere dele, og for Norges vedkommende derefter sydover til 
høifjeldet i det centrale Norge og til havet i vest. Jeg anser det efter 
