84 A. W. BRÖGGER. MN. Kl. 
Yderligere at detaljere denne hypotese er neppe for øieblikket til- 
rådeligt. Med et større materiale må det kunne la sig gjøre at bekræfte 
eller forkaste den. Spørgsmålet er nu, om hypotesen virkelig forklarer 
alle forhold? Dertil kræves også sigtning av det gjennemgåede. 
For at Falster- og Bornholmspidsen fra ældre stenalder skulde kunne 
rimeligt forklares av hypotesen, må man erindre, at denne forsøgte at 
forbinde rensdyrkulturen med en senere arkeologisk periode, nemlig ældre 
stenalder i Østlige Europa og yderst ude yngre stenalder og kanske endnu 
senere tid i Finmarken—Lappland. Da et redskab av ben med fuld- 
kommen analog ornamentik er fundet på Mullerup og efter al sansynlig- 
hed er dansk arbeide, er det ikke urimeligt, at også skiferspidsen fra Vålse- 
vig kan være forarbeidet på stedet, ihvorvel det ikke er udelukket, at den 
kan være importeret fra et sydøstligere område. 
Hvad Gullrumbopladsen angår, da synes mig allerede de få punkter, 
der ovenfor er omtalt, at pege østover. Skiferspidsen har således en 
meget god forklaring i forbindelserne her. Tiltalende synes det at for- 
klare den arbeidet på stedet. Dette er jo ikke urimeligt efter det anførte. 
Anderledes er det med bopladserne Holeheien og Vespestad på Norges 
vestkyst. Jeg har allerede ovenfor udtalt som et væsentligt moment ved 
Vespestad, at der findes en øxeform, der ikke har nogen synbar forbin- 
delse med østlandet. Som jeg strax nedenfor skal omtale, synes dette 
moment at pege nordover, og ikke østover. Så underligt end dette 
kan lyde, er det efter min mening ikke destomindre sansynligt, at der 
virkelig findes et arktisk element i Vespestad; dette ytrer sig både i 
skiferspidsen og i den ene øxetype. Jeg anser det således tænkeligt, at det 
træk med rensdyret, der drog over eller nordenom den botniske bugt, er 
gået gjennem Sverige og Finland og videre til Nordland i Norge og her 
har havt en udløber i syd på Dovre—Langfjeldene ned mod Hardanger- 
vidden. At disse rensdyrmennesker også har søgt havet, kan da antas, 
siden deres møde med den fra øst fremtrængende ældre stenaldersbefolk- 
ning (»Nøstvetfolk<) har sat mærke efter sig 1 skiferspidsens forekomst pa 
vestlandets kyst. Man erindre således Jæderens store procent (35 st. ifølge 
K. Rygh), og hele vestlandet lige til det nordenfjeldske har jo ydet ikke 
få fund. Det fortjener også at bemærkes, at et par fund av skiferspidser 
er gjort i fjeldene øverst i Valdres og Hallingdal (nedenfor kap. V). Date- 
ringen for hele denne kultur på vestlandet fremgår tydeligt av Vespestad 
boplads, hvor der er fundet øxer av Nestvettype. Vi tør derfor anta, at 
allerede i ældre stenalder er dette træk fra nord foregået, der altså er at 
betragte som sent led i den store vandring, mennesket foretog fra Frank- 
riges og Schweiz's Madeleine-områder østover til Finland og det nordlige 
Skandinavien og her tilslut rundt mod vest og syd. 
‘ 
