88 A. W. BROGGER. M.-N. KI. 
først sætter ind med former som R. to og den tyknakkede flintøx. Jeg 
mener derfor, at Vespestadkulturen også udfylder den tid, som i øst og 
syd indtages af de spids-tyndnakkede øxer. Jeg betragter derfor denne 
kultur som en væsentlig noget senere og temmelig isoleret udløber af 
Nøstvetkulturen, skjønt den jo må begynde, mens denne endnu fandtes på 
østlandet. Men typologisk må der vel forudsættes en længere udvikling for 
at forklare, at såvidt eiendommelige former er opstået. Som endnu et 
moment i denne kulturs eiendommelighed har jeg nævnt, at den butnak- 
kede øx i en lang og spids varietet, men stadig med cirkelrundt tversnit 
findes udviklet i store og fine exemplarer, rene luxusstykker, hvortil der 
neppe findes noget sidestykke inden det sydlige område!; dette har vel 
også krævet sin tid og bør vel“vise, at det sydlige områdes pragtform, 
den tyndnakkede øx, her ikke var brugt. Som du husker, finder jeg også 
et moment ved en gjennemgåelse av vestlandets flintøxer; der er mange 
tyknakkede, nogle ganske enkelte tyndnakkede, og endel av uregelrette 
former og en teknik, som synes at være grønstenstekniken overført på 
flint.« (Brev av 29. juli 1905). 
Her er i korthed en hypotese, der synes at kunne forklare flere væsent- 
lige træk af vestlandets stenalder og således gi grundlag for videre behand- 
ling av de arktiske former. Det for nærværende undersøgelse centrale 
punkt ved vestlandets stenalder vilde jeg sammenfatte således: fra Vespe- 
stad som typisk repræsentant for ældre stenalder er udviklet lokale vest- 
landske former, der udfylder tiden indtil den tyndnakkede types slutning, 
da handel og samfærsel sætter vestlandet ind i den almindelige skandi- 
naviske stenalder. Vespestad er på den anden side ved teknik og former 
direkte knyttet til østlandets ældste stenalder og bør i det væsentlige være 
samtidig med denne. Den for Vespestad karakteristiske ovenfor omtalte 
slebne øxeform stammer antagelig fra først av fra arktisk stenalder, omend 
dette ikke kan ansees fuldt bevist. 
Typologisk er det disse vestlandske former, vi må sammenligne med 
de »arktiske« oxer, der findes i Kristianiamuseet, og som har git anledning 
til denne behandling af emnet. Bergarterne i vestlandets øxer, der ievrigt 
ikke er typologisk detaljundersøgte, er væsentlig grønstener, aldrig eller 
! De ffindes dog også på østlandet, omend de her er sjeldne. Således et ypperligt ex- 
emplar (C. 11577), ikke mindre end 31.5 cm. langt, fra Eppildrød, Botne, JL.; et andet 
er omtalt af min far (l. c. p. 321) fra Skolmerød, Sandeherred, JL., 28 cm. langt. 
Aldeles nøiagtig tilsvarende former av meget lange, helt slebne butnakkede oxer er 
kjendt fra golderne i Østasien (Berlins Museum f. Völkerkunde); denne parallel er ikke 
uden interesse, når erindres, at der som ovenfor nævnt (p. 86 anm. 1) fra golder og 
giljakker også er kjendt slebne skiferøxer, der i høi grad minder om de norske helt 
slebne skifer-tverøxer af arktisk form, 
