90 A. W. BRØGGER. | M.-N. Kl. 
europeisk benkultur, der på sin vei mod nord avsætter sig 1 en skiferkultur, 
som har vandret langs Østersjøens kyster til Finland og østligere områder, 
og herfra til det nordlige Norge og Sverige. Herav følger altså, at skifer- 
kulturen 7kke — hvor den end kan være opstaet — er kommet til Sverige 
og Norge den sydlige vei over Skåne, men er kommet den østlige vei 
over den botniske bugt. 
Jeg vil forhåbentlig i et senere arbeide få anledning til at komme 
tilbage til spørgsmålet derom !. 
I I Etnografiske museum, Kristiania eies skiferspidser av fuldt karakteristiske former fra 
Labrador i Nord-Amerika! Jeg har fundet lighedspunkter også i benspidser fra Grøn- 
land. Endnu et mærkeligt forhold har jeg omtalt: det redskab av skifer, som dr. S. 
Miller anfører fig. 7 i Ab. f. n. oldk. 1896, fra Bornholm, og som av ham formodes 
tilhørende arktisk stenalder, gyenfindes i ben i noiagtig samme form fra Grønland. 
Flere lighedspunkter end disse synes at antyde, at den bevægelse, der har fulgt renen 
nordøstover i Europa, tillige har spredt sig over Asien til Beringssund og herfra over 
til Nord-Amerika. Denne mulighed fortjener ialfald overveielse. Virchow udtalte 
også på Stockholmkongressen 1874 (Compte rendu p. 217) i anledning av det arktiske 
sporgsmäl: „Quant å moi, j'ai la conviction qu'il y a une succession d’affinites qui com- 
mence aux Lapons et aux Finnois et qui se propage jusqu'à l'Asie orientale et 
jusqu'aux Esquimaux." 
Denne tanke om en kontinuitet fra Magdalénien og helt frem til Eskimoer etc. er 
hverken ny eller ubearbeidet. Man finder et kort referat i Hoernes „Der diluviale 
Mensch“ p. 75, hvor han udtaler: „Jene Nordvölker unserer Zeit fortsetzen einfach in 
den zirkumpolaren Gebieten das Renntieralter Frankreichs, Belgiens und der Schweiz 
mit seinen zoologischen, ethnographischen und anderen Merkmalen.“ Jeg mener nu, at 
skifer- og benspidsens udviklingshistorie i høi grad synes at støtte en sådan opfatning. 
