1906. No. 2. STUDIER OVER NORGES STENALDER. OI 
III. Teknik. — Bergarter. 
Som det allerede flere gange i det foregäende er fremhævet, har tek- 
niken ved stenøxerne spillet en væsentlig rolle ved formgivningen af disse; 
med hensyn herpå frembyder det norske materiale av bergartøxer virkelig 
en rig kilde til studium, særskilt da av detaljer, der har interesse til for- 
ståelse av hele udviklingen. Forinden jeg går over til dette, tør det være 
berettiget i al korthed at omtale finttekniken, da denne i visse henseender 
spiller en rolle også ved studiet av bergartøxerne. 
Det norske materiale av flintøxer vil selvfølgelig ikke kunne meddele 
nogetsomhelst nyt til belysning av den almindelige, velkjendte flintteknik. 
Her er avhængigheden av det danske og svenske avgjørende klar; det er 
ved de fortræftelige danske og svenske arbeider, vi forstår de norske øxers 
tilblivelseshistorie. Det sædvanlige forlob er som bekjendt tilhugning med 
efterfølgende grovere og finere slibning samt i mange tilfælde en særskilt 
blankpolering av eggen. Montelius, S. Miller o. a. har klarlagt den 
normale fremgangsmåde ved de forskjellige typer og påvist udviklingen 
også på det tekniske område. Der er her mellem den stadige forbedring 
av formen og tekniken en vexelvirkning, som det er av betydning at kjende. 
Mens det ældste stadium har været hugning med efterfølgende slibning, 
der ofte ikke dækker samtlige ar efter hugningen, har man ved den tynd- 
nakkede type åbenbart gjennemgående gjort fordring på blankslebne, dekora- 
tive flader. Samtidig med den praktiske udvikling av nakken, der efter alt 
at dømme står i forhold til skjæftningsmåden, går også en reform i 
tildannelsen av praktisk art, idet den tyknakkede types smalsider i regelen 
lades uslebne, og ved den bredeggede type ikke alene disse, men også en 
stor del av bredsiderne forblir, som de fremkom ved hugningen. De norske 
exemplarer følger også denne regel i det store og hele. De få spids- 
nakkede øxer av flint er ufuldstændigt slebne, gjerne facetterede, et træk, 
der tyder på ælde; ligeledes er de tyndnakkede samtlige udmerket slebne, 
smalsiderne på den karakteristiske måde, der kjendes så vel fra de danske 
og svenske fund. Endelig viser de tyknakkede og bredeggede øxer ten- 
dens til at la mest muligt uslebet. Kun eggpartiet får sin fine blank- 
polering. Et særdeles instruktivt exemplar haves i C. 2098 (orig. R. 20) 
av bredegget type, hugget i rødlig flint med en sjelden finhed. Kanterne 
er hele veien dækkede av de fine, små ar efter en tryk-hugning, ganske 
