1906. No. 2. STUDIER OVER NORGES STENALDER. 93 
Allerede rigsantikvaren Hildebrand päpegte i 1872!, at fremgangs- 
mäden ved bergartarbeiderne ved de kjendte former, særlig skafthuløxerne, 
må ha været en anden end ved flinten, idet fladerne sansynligvis er jev- 
nede ved filstødmng, der just måtte efterlade den ru, finhullede flade, 
som bergartøxerne viser. S. Müller påviste i 18967, at denne fremgangs- 
måde måtte være den eneste anvendte, efterfulgt av slibning; at der dog 
findes øxer, der er tildannede ved hugning alene, d. v. s. ved flintteknik 
har jeg vist i »Øxer av Nøstvettypen<. Dette stadium tilhører også som 
påvist ældre stenalder. 
Denne tilstødning, eller avknusning (»afstodning« S. Müller, Vor Oldtid. 
p. 174, svensk »bultning« er særdeles træffende, Almgren I. c. p. 371) 
har som metode for fremstilling været av stor betydning i europæisk 
stenalder. Den butnakkede øxetype, der er den første, ved hvilken denne 
er anvendt, er som bekjendt, udbredt over Vest-Europas kystegne fra 
Frankrige og England til Norden, men findes derhos i sydligere lande helt 
fra Indien, Ægypten, Lille Asien, Grækenland op til Ungarn og i Middel- 
. havslandene fra Nordvestafrika helt ned til Togoland. Den betegner et 
meget stort fremskridt i stenalderen, idet tilstødningsmetoden uden over- 
drivelse er at betegne som en for datiden epokegjørende opfindelse. 
Gjennem hele stenalderen har denne metode, der nutildags kaldes »prik- 
hugning<, åbenbart været av den største vigtighed. Opfindelsen havde særlig 
gyldighed for de strøg, hvor flinten ikke forekom i nogen synderlig rigdom, 
men hvor bergarterne måtte gjøre tjeneste som surrogat for dette sten- 
aldersmateriale par excellence. Den butnakkede type, som den foreligger, er 
også det allerbeste exempel på, at tekniken har havt en indflydelse på form- 
givningen, der, om den end ikke må overvurderes, dog ikke kan tillægges 
liden vægt. Tydeligt er det, at den jevne tilstødning med en flintspids, 
eller i Norge sansynligvis med anden sten, måtte gi av sig selv den runde 
form for den butnakkede øx, — det faldt af sig selv, at man dreiede emnet, 
som bearbeidedes, langsomt rundt, hvorved efterhånden den butnakkede 
form med cirkelrundt, ovalt og tilnærmet rundt gjennemsnit måtte falde 
bekvem at fremstille og således blev den herskende form. At denne me- 
todes fremkomst er at karakterisere som en opfindelse, fremgår udentvil 
ved sammenligningen med hugningen. At der er væsensforskjel mellem 
denne og tilstødningen, vil erkjendes. Men dernæst vil også denne tekniks 
historie klargjøre karakteren av den anden. Det ældste trin for virksom- 
hed, som bør betegnes som mennesket tilhørende, er det standpunkt, hvor 
mennesket tar en sten op av jorden og bruger den i beskyttelses- eller 
1 Månadsblad 1872, p. 116. 
? Ab. f. nord. Oldk. 1896, p. 397- 
