122 A. W. BROGGER.' M.-N. KI. 
men og nedsætte sig ved Vrangsåens vasdrag. Dette sporgsmäl har nærmest kun teoretisk 
interesse; for tidligt vilde det være at forsøge at fastslå noget. Erindres, at stenaldersfolket. 
har havt en viss evne til at forfølge vasdragene helt op, lar det sig imidlertid let tænke, at 
fundet er resultat av bebyggelse fra svensk side. 
Fra elveknæet ved Kongsvinger går Glommen 51 km. i nordlig retning, 
indtil den atter svinger ved Flisenelvens tilløb; disse sidste fem mil danner 
nu den sidste bebyggelse av mere udpræget art i det store vasdrag. I de 
tre pgd., der optar arealet her, Brandval, Grue og Hof, ligger fundene for- 
holdsvis tæt langs elvens bredder på det udmerket dyrkede og delvis 
ganske tæt bebyggede land her. Øverst i Hof pgd. stanser nu fundene 
på samme måde som ovenfor omtalt under Gudbrandsdalen. Både den 
tyndnakkede og tyknakkede ox stanser her, og de fund, der i Glommens 
vasdrag nordenfor dette distrikt er gjort, er kun en flintpil her og der, 
vidnende om jagt, og en sjelden gang en skafthulox!. I de tildels skov- 
rige trakter, der nu følger Glommen nordover, hvor det dyrkede terræn 
mere og mere svinder ind i areal, men dog særdeles vel dyrkede gårde 
endnu findes i klynger på moerne ved Glommens bredder, er fundene altså 
sparsomme. At stenaldersmenneskene dog har færdes langt nordover, viser 
på den anden side de enkelte fund. Men som resultat kan dog i det store 
taget sies, at bebyggelsen i det væsentlige: stanser ved Flisenknæet 1 
Glommen. 
Her skal i korthed omtales de hidtil kjendte fund fra Østerdalen. Jeg undlader ikke 
at omtale, at fundfattigdommen herfra naturligvis for en del skriver sig fra den større avstan 
fra centret, Kristiania. Det viser sig jo med stor grad av regelmæssighed, at jo længere 
avstannen fra Kristiania blir, des fattigere blir relativt fundene. Hvor jernbaner i længere 
tid har gået gjennem bygden, er sansynligheden større for indsendelse av fund til museerne; 
Gudbrandsdalen har først i senere år fået jernbane; fundene er derfor fåtallige her. Strøget 
fra Kongsvinger til Elverum har først i senere år fået jernbane; øxerne herfra er derfor først fra 
senere tider. I de mere fjerntliggende strøg er der derfor stor sansynlighed for, at der fore- 
findes fund på gårdene, der først lange, lange tider efter kommer til museets kundskab. 
Et udmerket exempel er de nedenfor omtalte dalfører Hallingdal og Valdres, men særlig 
Numedalsvasdraget. Her er adkomsten til Kristiania besværligere, sansynligheden for kund- 
skab om fund derfor liden. Disse forhold bør jo naturligvis tas i betragtning, når særlig 
de større dalførers bebyggelseshistorie skrives; det er således høist sansynligt, at når f. ex. 
i 1906 Valdresbanen åbnes i sin helhed, og endnu mere når Bergensbanen i 1910 åbnes, at 
materialet fra disse dalfører da vil bli et andet og sikrere til at skildre bebyggelsen her. 
I det udmerket dyrkede strøg ved Elverum pgd. er kun to skafthuløxer fundne. I 
Store-Elvedalen pgd., hvor terrænet jo er fjeldrigt og høitliggende, er på de få godt belig- 
gende garde ved elven (Koppang, Tryli og Messelt) fundet ialt to skafthuloxer-og en flint- 
dolk. I Lille-Elvedalen pgd. er kun to fund, det ene kun opgivet „fra pgd.“, det andet — 
et flintblad — fra Øien gård. Nordligere går fundene ikke. 
Særskilt mærkelige er fundene i Tryssil pgd. Langs hovedelven (i Sverige Klaraelven) 
og desuden langs Ljora (også til Sverige) er gjort flere fund, der da samtlige må antas at 
1 I Aamot pgd. N. Osen sogn skal der ved Landvik gård, beliggende ved nordenden av 
Ossjøen, være fundet en tyndnakket ox av flint (C. 11649). Selv om dette skulde være 
så, er dette spredte fund uden sammenhæng med det øvrige materiale ganske isoleret 
og kan derfor ikke tillægges nogen vægt. 
x 
2 
