124 A. W. BROGGER. M.-N. Kl 
Mellem Ski-centret og det indre centrum ved Äristiania by er der 
mærkelig nok ingen synlig forbindelse i stenaldersfundene undtagen den 
naturlige vandvei. Egnene i ©. Aker, Kristiania by og V. Aker pgd. har 
i den ældste tid frembudt et særdeles vel dyrkbart og beboeligt terræn; 
at her i stenalderen har. været et centrum tilsvarende hertil, sees da av 
fundene, der kranser Kristianiafjordens bund og her holder sig udelukkende 
til de dyrkbare flader; de går ikke i høiden nogensteds, når da undtas 
Ø. Aker, hvor egnene Bækkelaget—Ljan naturligt er best befolkede oppe 
på Ekebergåsen, — som nutildags. | 
Fra V. Aker sees fundene at fortsætte ind i Bærums og Asker pgd. 
og har muligens naturlig forbindelse med stenaldersfundene i Røken og 
enkelte av Liers fund; det falder derfor naturligt at betragte disse pgd. 
som tilhørende Kristianiacentrets stenaldersbebyggelse. 
Mellem Drammens- og Kristiania-fjorden er kystlandet Hurum be- 
liggende; det er opfyldt av granitkoller med skog og lidet dyrket land 
indimellem. Yderst ved kyststrækningen er enkelte ;gårde; stenalders- 
fundene følger da også kystlinjen i lidet antal rundt og ind til Svelviks- 
morænen, hvor et centralpunkt i norsk stenalder er beliggende: to helle- 
kistegrave er fundne her. På Drammensfjordens vestside, hvor skog- 
trakterne dominerer grunden, er ingen fund gjort. Rigere blir da med et 
det dyrkede land ved Drammensfjordens indre, hyor terrænet atter er 
gunstigt for bebyggelse. 
Fundene samler sig her i Lierdalen, hvor nu en række gårde er be- 
liggende. Lierelven, der falder ud ø. f. Drammen, springer ud på hei- 
derne s. f. Tyrifjordens østlige arm (Holsfjorden); det er derfor rimeligt at 
henføre de par fund, der findes ved Holsfjordens bund, til Lierbebyggelsen; 
længere nedover i dalen holder fundene sig langs elven på det dyrkede 
strøg ved begge bredder. } 
Vi er herved atter näet til mundingen av et stort vasdrag, der nu 
skal følges videre opover, nemlig Drammen—Ransfjordsvasdraget, der 
også modtar Hallingdals- og Valdres-dalførets elve. 
Fra Drammen til Hougsund kan elven følges ret mod vest; bredderne 
er her meget frugtbare og vel dyrkede; alligevel er her ingen stenalders- 
fund, et forhold, der har sin naturlige årsag i nivåforholdene; det dyrkede 
land ligger her ved elven kun i ganske få meters høide o. h. Under hele 
stenalderen har her altså været ubeboeligt for den væsentligste del. 
Undtagelse er en tyndnakket flintøx (C. 17385) fra Øvre Sund i Drammen.” Prof. 
Brøgger har i Strandl. bel. p. 222 formodet, at denne øx er fundet i postglacialt ler, og. 
altså er tabt eller lagt med hensigt i vandet her på den tid. 
