å ONE SE ® a Pa 
1906. No. 2. STUDIER OVER NORGES STENALDER. 141 
lidet rum, at man knapt kan snu sig, — eller Nøstvet, med lidt småbakket 
grundijeldsland, liggende opunder en av de mange små kupper, som her 
findes, rent udenfor det dyrkede område, vil jo være overbevist om, at for- 
skjellen er stor. Ovenfor Giltvet, på sletten, hvor nu gården ligger, 
der er den yngre stenaldersfund gjort. Og søndenfor Nøstvet, på Ski— 
Vestbysletten, der er fundene gjort, som vi nu har gået igjennem. Og 
forskjellen kan ikke betyde andet end en gjennemgribende forskjel i næ- 
ringsveie. Vi er ikke bundet til kystlinjen med den yngre stenaldersfund, 
men til det dyrkbare land indenfor. Med alt dette synes jeg ikke godt, 
vi kan komme nærmere sikkerheden for, at vi står overfor en i det væsent- 
lige fast bosætning, med primitivt gårdsbrug. 
Endnu et punkt vil jeg pege på, som har stor betydning til at styrke 
denne antagelse. Det er sammenligningen med Danmark og Sverige. 
Jeg har ovenfor (kap. III) udtrykkelig fremhævet det faktum, at der må ha 
været livlig forbindelse med Sverige og Danmark — livligere end man 
har forestillet sig, da hvert eneste kg. flint er indført, praktisk talt. 
Jeg har videre i forbigående gjort opmærksom på, at stenaldersgrænsen 
ikke er den politiske nuværende grænse, m. a. 0. dogmet om, at når vi 
er over Bohuslåns kyst, kommer vi til Norge, og at her skal alt være ander- 
ledes og fattigere, dette dogme, der ubevidst er er noget av det væsentligste 
i de almindelige stenaldersbetragtninger for Norges vedkommende, det 
har ingensomhelst rod i de faktiske forhold. Her har for stenaldersfolket 
været dyrkbar jord i Norge såvelsom i Sverige og Danmark; de har 
ingen forskjel gjort, det er v7, som gjør forskjellen nutildags i anlæg av 
betragtningsmåde. Dette vilde jeg først ha fremhævet. Og dernæst vil 
jeg fremhæve, at vi i Danmarks og Sveriges yngre stenalders befolkning 
kjender et fædrift- og agerdyrkende folk. Det er da en rimelig følge- 
slutning, at Norges sydøstlige område også heri ligner nabolandene, når de 
samme betingelser, omend i mindre grad, har været tilstede. Også i 
dette moment må sees en støtte for rigtigheden av den antagelse, at det 
norske stenaldersfolk i det sydøstlige område har været et fast bosiddende 
folk, der har havt til hovedneringsvei fædrift og agerbrug, på mange 
steder ved siden av jagt, og andre steder fiskeri. 
Lad os tænke os den mulighed, at vi havde med en nomadiserende 
befolkning omtrent som den ældre stenalders at gjøre, og lad os da se, 
hvad fundene skulde indeholde, om de virkelig skulde støtte den betragtnings- 
måde. Til exempel kan tages en så rig stenaldersbygd som f. ex. 
Kräkstad— Ski (se kartet). Det blir vanskeligt at tænke sig »nomaderne« 
på dette tætte område ned igjennem hele yngre stenalder, ialfald typiske 
nomader; de må ha vendt tilbage til stadighed til de samme områder, 
