142 AL We BRØGGER. M.-N. Ki. 
+ 
eller nye stammer ha vendt sig til disse steder, der for var brugte. Nu, med 
et, to og flere steder kan dette tænkes. Men när de tætte bygder blir 
sa mange, og när det betænkes, hvordan landet er beskaffent: et minimum 
av beboeligt areal, sa indtræder de befolkningsforhold, der naturnedvendigt 
ligefrem tvinger til fastere bosætningsforhold! Det går ikke godt længere 
med at forestille sig det norske stenaldersfolk på ustanselig vandring! Jeg 
vil derfor i modsætning hertil fremsætte en hypotes i denne form: der er over- 
veiende sansynlighed for, at de større stenaldersbygder har huset en fast 
bosiddende befolkning i yngre stenalder i Norge. Undtaget er naturligvis 
fundområder, der tydeligt er jagtområder; men det er ikke mange. Og 
der er det allerede på forhånd usansynligt, at der har været »fast bosæt- 
ning<, som f. ex. i Jotunheimen (!) eller på høifjeldet mellem Hallingdal 
og Voss, i Telemarksfjeldene. Praktisk talt blir derfor hypotesen av 
denne form: det norske yngre stenalders folk har været et fastboende folk, 
der har havt som hovednæringsvei fædrift forbundet med agerdyrkning, på de 
fleste steder vel forbundet med andre binæringsveie, hvorav primitive kulturfolk 
også lever, — ved kysterne i ethvert tilfælde fiskeri, på mange områder jagt. 
Men gravene — det er jo dem, der er dogmets hovedpunkt! Hvor 
der ikke er grave, der er ikke fast bosætning. Jeg har ovenfor omtalt 
sansynligheden av, at der findes norske stenaldersgrave (p. 8). Og med 
bortryddelsen av denne siste dogmatiske indvending ligeoverfor at betragte 
Norges stenalder som Danmarks og Sveriges, med de naturlige forholds 
begrænsning, må det ansees sansynliggjort, at Norge har havt en yngre 
stenaldersbefolkning ganske i lighed med Danmark og Sverige. Og så 
blir hovedresultaterne av gjennemgåelsen følgende. 
1. Det sydøstlige Norge har under den yngre stenalder været beboet av 
en, efter omstændighederne, ganske tæt befolkning ikke alene langs kyst- 
linjen, men tildels ganske langt opover dalførerne. Tættest er de rige egne i 
Smålenene og Akershus, Akersbygderne ved Kristianiafjordens bund, videre 
Sande pgd. i Jarlsberg, og endelig i særdeleshed Hole—Norderhov på 
Ringerike i Buskerud. Fattigst er strøget øverst i dalførerne; ligeså fattigt 
er kyststrøget fra Skien til Lister. 
1 Jeg har omtalt ovenfor, at mangelen på stenaldersfund fra adskillige kanter av landet 
kan tilskrives og forklares av mangelfulde forbindelser med Kristiania. Dr. Sarauw har 
i et brev til prof. Brøgger, som jeg har havt anledning til at se, skarpsindigt gjort op- 
mærksom på det interessante forhold i sin almindelighed, at hvor arkeologerne tror at 
finde en „hiatus“ eller „lacune“ av en eller anden slags, der har denne hiatus som 
oftest vist sig at bero på manglende „arkeologer“ — d. v. s. på manglende interesse, 
hvad der nøiere udtrykt vil si manglende kundskab inden vedkommende område. Dr. S. 
nævner karakteristiske exempler herpa. 
For Norges vedkommende turde det være av betydning at se dette forhold klart i 
øinene. For det første har det den teoretiske betydning, at man ikke tør slutte av 
