1906. No. 2. STUDIER OVER NORGES STENALDER. 169 
materiale for Nøstvetøxerne, var derfor bergarter, som de fette kalksilikat- 
hornfelser og andre hornfelser fra Kristianiafeltets kontaktzoner, bergarter 
med stor hårdhed og udpræget musligt brud. 
Det er et yderst karakteristisk træk, at jeg blandt bergarterne i den 
yngre stenalders skafthulløse øxer ikke har fundet mere end en enkelt be- 
stående af hornfels. 
Sammenligner vi på den anden side det anvendte bergartmateriale med 
bergarterne i de yngste former af skafthuløxerne, former som Rygh's 
typer NO 37, 39 og andre, så finder vi også her en karakteristisk forskjel. 
I disse øxer findes ikke sjelden temmelig grovkornede eugranitiske berg- 
arter (middels- til grovkornede graniter, syeniter o. s. v.) eller endog hyppig 
grovporfyriske porfyrbergarter med s/ore indsprenglinger (bergarter som 
rombeporfyrer, labradorporfyriter, diabasporfyriter o. s. v. med sfore ind- 
sprenglinger), bergarter som kun kunde anvendes til forfærdigelse af sten- 
exer, under forudsætning af, at selve sliöningen har været den væsentlige 
arbeidsmetode også ved den forberedende behandling av emnet. Sädanne 
bergarter er også sågodtsom absolut ukjendte i de her omhandlede skaft- 
hulløse øxer; kun i en eneste øx (en spidsnakket øx fra Gunnesø i Skouger, 
Jarlsberg) har jeg iagttaget en forholdsvis grovkornig, granitisk grundfjelds- 
bergart, der da også er omhyggelig sleben over hele øxens overflade. 
Men ellers består bergartmaterialet i de omhandlede skafthulløse øxer 
gjennemgående af alleslags seige, finkornige bergarter, overveiende eruptiv- 
bergarter, hvis divergenttavlede, tæt filtede struktur gjorde dem specielt 
skikkede for den behandlingsmåde, der har været anvendt ved tildannelsen 
af emnet til den endelige form, nemlig en prikhugning med talrige små 
slag, og som endnu i de fleste tilfælde kan erkjendes, i alle fald med lupen, 
over største delen af øxens overflade. Kun som afsluttende behandling er 
så tilsidst den prikhuggede overflade mere eller mindre afglattet ved slıd- 
- ming, og delvis (især ved eggen) ved polering. 
Prikhugningen er indkommet med den butnakkede øx, og bergarterne 
i de spids- og brednakkede øxer, såvel som senere også i de tyndnakkede 
og tyknakkede bergartøxer er derfor også for den aller væsentligste del 
de samme som i de butnakkede øxer. Det er i denne henseende meget 
betegnende, at de aldeles overveiende anvendte bergarter i alle disse øxer 
er forskjellige finkornige gangbergarter med ofitisk (eller også trachytoid) 
_ struktur. 
Først i rækken kommer her forskjellige typer af finkornige diabas- 
bergarter. Disse er kun i ringe udstrækning valgt blandt diabaser med 
større, tydeligere indsprenglinger, i regelen kun blandt de temmelig fin- 
kornige, ikke fremtrædende porfyriske typer, — men heller ikke gjerne 
