174 A. W. BROGGER. M.-N. KI. 
Det er imidlertid temmelig sikkert ikke alene groruditøxerne, fra hvilke 
der således kan hentes beviser for samfærdselsveie og handelsforbindelser 
under stenalderen. 
Det er mit .indtryk, at et nærmere studium også af diabasoxernes 
bergart vilde kunne levere yderligere beviser for sådan samfærdsel og 
handel, idet der synes gode grunde for at antage, at særskilt en enkelt 
diabastype fra et bestemt, ikke nærmere kjendt, centrum er spredt over 
endnu større dele af det sydøstlige Norge og måske også udenfor dette. 
Også om flere af øxerne fra de store dalfører kan bestemt antages, 
at de er gjort af bergarter, som ikke findes på stedet, så at enten råmate- 
rialet eller øxerne selv er transporteret til de respektive findesteder af 
mennesker. Dette kan således med sikkerhed antages om øxen no. 7955 
(Orig. f. Rygh 10) fra Kvale i V. Slidre, der består af en diabas, som 
sikkert ikke findes i den del af landet, ligeså om øx no. 15172 fra Lien, 
Veggli, Rollag o. s. v. 
Undersøgelsen af bergarterne i de skafthulløse exer af sten bekræfter 
således fuldt ud erfaringen fra flintøxerne — der i den sydøstlige del af 
landet alle må være importerede eller være forfærdigede af importeret flint, 
nemlig den, at samfærdselen og bytteforbindelserne allerede i en tidlig del 
af den yngre stenalder i det sydostlige Norge må have været ret livlige. 
Endnu et spergsmal kunde her groruditexerne foranledige, nemlig 
dette: har der været nogen speciel grund til, at stenaldersfolket under tiden 
for forfærdigelsen af de spidsnakkede og brednakkede øxer netop fortrinsvis 
har opsøgt og anvendt i så stor udstrækning groruditen, og hvilken grund 
har i så fald dette været? 
Når man ser, med hvilken omhu stenaldersfolket åbenbart har udvalgt 
materialet for sine øxer, er det ikke tvilsomt, at de også har havt en 
særskilt grund til at anvende groruditen i så stor udstrækning som skeet. 
Denne grund kan imidlertid ikke alene have været den, at groruditen var 
en seig og fast og tillige hard finkornig bergart, vel egnet for bearbeidelse 
og holdbar ved brug. Thi der findes en hel del andre bergarter, meget 
almindeligere udbredte i Kristianiafeltet, som i disse henseender kunde 
været lige tjenlige. Det synes derfor rimeligt, at der foruden groruditens 
brugbarhed 1 og for sig som godt øxemateriale må have været også en 
særskilt grund tilstede. Man tar neppe feil, når man antager, at denne 
grund har været groruditens afstikkende grønne farve. Hvad enten man 
nu har valgt denne farve, fordi den i og for sig var sjelden og derved 
særlig tiltalende, eller fordi denne farve havde en anden særskilt tillok- 
kelse, er naturligvis umuligt at afgjøre. Men det er unægtelig fristende at 
tænke på, at det stenaldersfolk, som specielt opsøgte og anvendte den 
