8 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 
i besiddelse af en særegen evne til at kunne opløse brændbare stoffer, 
naar disse var blevne tilstrækkeligt ophedede. Han betragtede saaledes for- 
brændingen som en slags opløsningsproces, og grunden til, at forbrændingen 
efter en tids forløb opherer i et lukket rum, søgte han da deri, at den 
forhaandenværende mængde af opløsningsmidlet var bleven mættet; bragtes 
ny luft ind, vilde denne være istand til at opløse en ny mængde brændbart 
stof. Produkterne af opløsningen kunde have forskjellige egenskaber, dels 
være luftformede, dels flydende eller faste. 
Lægen og fysiologen John Mayow (1643—79), hvis hovedværk 
tractatus quinque medicophysici I (1674) indeholder en hel del originale og 
mærkelige forsøg, betegnede den for salpetret og luften fælles bestanddel 
som spiritus nitro-aëreus. Han forstod, at luften var et komplex, bestaaende 
af denne subtile bestanddel samt de grove egentlige luftdele, og han var 
den første, som erkjendte, at vægtsforøgelsen ved forkalkning beror derpaa, 
at de subtile dele af luften optages af selve det regulinske metal. Det 
ved hjælp af et brændglas forkalkede antimon, siger han, forholder sig 
ganske paa samme maade som det ved hjælp af salpetersyre fremstillede 
mineralske bezoar (antimonoxyd); det er de nitrøse luftdele, der indeholdes 
i salpetersyren, og hvis bevægelse danner solstraalerne, som i begge til- 
fælde fixerer antimonet, og vægtsforøgelsen maa tilskrives disse med antimonet 
forbundne dele af luften. Han ved vistnok, siger han videre, at man i 
almindelighed mener, at forkalkningen skyldes en undvigen af metallets — 
svovl?, men dette kan ikke være rigtigt; at antimonet bliver fixeret, ligger 
ikke deri, at noget gaar bort, men deri, at det optager de nitrøse luftdele. 
— Mayow gik ogsaa bl. a. nærmere ind paa det almindelige svovl og 
dets forbrænding. De allerfleste kemikere ansaa det for en afgjort sag, 
at svovlet var sammensat af en syre og en olie, og at syren (spiritus sul- 
furis) blev sat i frihed, naar olien ved forbrændingen gik bort®. Men 
Mayow fandt det høist usandsynligt, at syren allerede existerer i svovlet 
og først kommer tilsyne ved forbrændingen; hvad skulde være iveien, 
siger han, for at antage, at syren frembringes ved forbrændingen? — Man 
ser her tydeligt, at May ow i sine anskuelser, saavel om luftens sammen- 
sætning som om forkalkningen og forbrændingen, var ganske paa den rette 
vei, og at han saa nær, som det er muligt, var kommen ind paa en for- 
Mayows arbeide er gjengivet i Ostwalds Klassiker der exakten Wissenschaften Nr. 
125. 1901, 
Ved svovl menes her det kemiske grundprincip svovl eller de brændbare dele over- 
hovedet. Man antog, at det var det i legemerne indeholdte svovl, som var aarsag til 
deres brændbarhed: ubi ignis et calor, ibi sulphur, sagde man, 
Sulphur omne oleo inprimis constare et acido spiritu, tam notum est chymicis, ut ul- 
LE] 
teriori declaratione non videatur indigere, siger saaledes Sylvius. 
