14 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 
Man skylder Homberg et for den tid overmaade mærkeligt arbeide, 
der tillige var det allerførste og længe efter ogsaa det eneste i sit slags, 
idet han 1699 foretog kvantitative bestemmelser af de mængder af for- 
skjellige syrer, som forbinder sig med samme mængde alkali. Han neu- 
traliserede 1 unze kaliumkarbonat med bedste edike, saltsyre, salpetersyre 
og svovlsyre, inddampede til tørhed og bestemte vægten af de dannede 
salte. Af 1 vægtsdel kaliumkarbonat fik han: 
Acetat 1,4500, (beregnet 1,4190), 
Klorid 1,4042, ( —»— 1,0796), 
Nitrat 1,4500, ( —»— 1,4631), 
Sulfat 1,3875, ( —»— 1,2606). 
Bestemmelserne er vistnok meget unøiagtige og langtfra rigtige, og 
det samme er tilfældet med den slutning, tidens kemikere drog af dem — 
at den samme mængde alkali optager den samme mængde af de forskjellige 
syrer. Men Homberg har dog her udsaaet et yderst vigtigt frekorn, 
som med tiden kom til at spire kraftigt. 
Homberg har ogsaa først fremstillet borsyren, ved at behandle borax 
med vitriololie; men han erkjendte ikke dens virkelige natur, idet han 
mente, at den var fremkommen af vitriolen. Han kaldte derfor borsyren 
sel volatil narcotique du vitriol, ellers gik den under navnet sedativsalt. 
Endvidere har han undersøgt metallernes forhold ved ophedning og betjente 
sig derved af stærke brændglas, som dengang var det bedste middel, man 
havde til frembringelse af heie temperaturer!. Med hensyn til metal- 
kalkene sluttede han sig til sin lærer Boyle og antog, at de havde optaget 
ildmaterie?. Den stærke etsende virkning af den almindelige kalk tilskrev 
han de i den indeholdte ildpartikler, som han mente forlod kalken, naar 
den blev læsket med vand. 
Forøvrigt var Homberg alkemist og troede paa metalforvandlingen. 
Han mente at have foretaget en delvis forvandling af sølv til guld ved 
smeltning med spydglans, idet han ikke forstod, hvad senere blev paavist, 
1 Allerede Paracelsus havde anbefalet brugen af saadanne, men de blev først almindelig 
anvendte i slutningen af det 17de aarh. Blandt de mere bekjendte forsøg med disse 
apparater kan nævnes, at Cosimo III i Florents i 1694 og 95 lod endel diamanter op- 
hede i fokus af et stærkt brændglas; de forsvandt aldeles. Disse forsøg, hvorved 
diamantens brændbarhed først blev konstateret, synes dog ikke at have været synderligt 
paaagtede af samtiden, 
Man har, siger Homberg (1700), utvivlsomme exempler paa, at ildmaterie indbringes 
i visse legemer, forbliver der lang tid og forøger deres vægt, saaledes som man ser det 
hos metallisk antimon, der ophedes ved brændspeile. Man kan ikke sige, at metallets 
vægtsforøgelse kommer af flygtige salte eller olie fra kullene, som har trængt ind i 
metallets porer, fordi det ikke har været i berørelse med kul, Man er derfor nødt til 
at antage en indtrængen af ildpartikler, der forbliver i metallet og gjør det tungere. 
» 
