1906. No. 4.  FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 15 
at sølvet kun optog den ringe mængde guld, som allerede indeholdtes i 
spydglansen. 
Hombergs samtidige i Tyskland, Kunckel og Becher, var lige- 
ledes alkemister, og disse tre er, om end alkemien fremdeles endnu en 
stund holdt sig, dog de sidste af de mere fremtrædende eller betydelige 
kemikere, som man kan regne blandt de egentlige alkemister. 
Johann Kunckel (Kunkel) var født 1630 i Holstein, hvor hans far 
var alkemist hos hertug Friedrich, og han kom tidlig i bererelse med 
kemiske, farmaceutiske og alkemistiske arbeider. Han var i tjeneste hos 
forskjellige fyrstelige personer, der interesserede sig for alkemistiske forsøg, 
først hos hertugerne af Lauenburg som kammertjener, kemiker og apotheker, 
senere hos kurfyrst Johann Georg II af Sachsen, og derefter hos den store 
kurfyrste i Berlin som geheime kammertjener og laboratoriebestyrer. 
Sluttelig blev han af Karl XI, der interesserede sig for kemiske arbeider, 
og som 1683 i Stockholm havde oprettet et laboratorium 1 for undersøgelse 
af ertser og mineraler, kaldt til Sverige, hvor han fik en roligere og bedre 
stilling og blev adlet under navn af Löwenstjerne; senere vendte han 
tilbage til Tyskland, hvor han døde 1702. 
Kunckel havde allerede fra ungdommen af indsuget alkemistiske for- 
domme og troede paa muligheden af metalforvandling, men han var en 
samvittighedsfuld mand, der ikke tog i betænkning at afsløre de bedrage- 
rier, som en stor del af hans fagfæller øvede, saavel ved den egentlige 
transmutation som ved s. k. guldtinkturer, der solgtes til ublu priser, og 
som han paaviste ikke indeholdt guld, men bestod af farvet og krydret 
brændevin. Han var en skarp iagttager og dygtig experimentator, der 
nød betydelig anseelse hos sin samtid. Hans skrifter, der er forfattede 
paa tysk og oversatte til latin, gjengiver hans iagttagelser og det faktiske 
overhovedet med megen tydelighed, medens hans theoretiske anskuelser, 
opblandet som de er med alkemistiske forestillinger, ikke fremtræder med 
den samme klarhed. — Det vil herom være tilstrækkeligt at nævne, at 
han ikke vilde erkjende svovlet som noget kemisk grundprincip eller som 
bestanddel af metallerne. Hvad kviksølvet angaar, vilde han vistnok ikke 
erkjende, at der i planternes eller dyrenes sammensætning indgik noget, 
der kunde betegnes som saadant, men han antog det fremdeles for en 
grundbestanddel af metallerne og mente, at man uden vanskelighed kunde 
1 Dette laboratorium stod under kongens livlæge Urban Hiärne (1641—1724), som 
foretog analyser af mineralvande og ertser, Han er den første, der (1694) har omtalt 
den s. k. kobbernikkel, en naturligt forekommende forbindelse af nikkel og arsen, men 
han søgte forgjæves deraf at uddskille kobberet, som han formodede den maatte inde- 
holde. Hiärne har ogsaa bl, a. (1712) leveret et arbeide om myresvren, der allerede 
1670 var bleven iagttaget af Englænderen John Wray. 
ØP ENN VE 
