22 . TH. HIORTDALH. M.-N. Kl. 
borttagen af surstof, opfattedes saaledes som optagen af flogiston, og om- 
vendt, hvad vi kalder oxydation eller optagen af surstof, opfattedes som 
borttagen af flogiston. 
Det var ikke blot brændbarhed og metallisk tilstand, men ogsaa andre 
egenskaber, f. ex. farve, som tænktes knyttet til et indhold af flogiston. 
Det var ogsaa dette, som satte metallerne istand til at forbinde sig med 
svovl og med syrer; naar metallerne ved forkalkning havde mistet sit 
flogiston, var de ikke mere istand dertil. At metaloxyderne ikke skulde 
kunne forbinde sig med syrer, var en misforstaaelse, som imidlertid grun- 
dede sig paa visse stærkt glødede oxyders tunge opløselighed i syrer; 
derimod er det ganske rigtigt, at det er selve det regulinske metal, som 
forbinder sig med svovl. 
At et og samme stof kunde optage forskjellige mængder flogiston, 
troede Stahl at kunne paavise for svovlets vedkommende, der dannede 
baade svovlsyre og svovlsyrling; han var overhovedet den første, som 
forstod, at svovlsyrlingen er noget ganske andet end svovlsyren, og at man 
derfor maa skjelne mellem to syrer af svovlet, acidum fixum og acidum 
volatile. Den sidstnævnte opfattede han ganske rigtigt som staaende 
imellem svovlsyren og svovlet — som flogisticeret svovlsyre, indeholdende 
mere flogiston end svovlsyren, og mindre flogiston end svovlet. Stahl 
var ogsaa den første, der fremstillede salte af svovlsyrlingen, og kalium- 
sulfit kaldtes efter ham længe for Stahls svovlsalt. — Svovlsyren synes 
Stahl at have betragtet som den egentlige primitivsyre, af hvilken de 
øvrige mineralsyrer var modifikationer. Ved at optage flogiston fra for- 
raadnende substantser gaar den over til salpetersyre. 
Blandt Stahls mange andre iagttagelser kan nævnes, at han erkjendte, 
at det i galmei og messing indeholdte metal var zink. Naar man frem- 
stillede messing af kobber og galmei, mente man i almindelighed, at mes- 
singen indeholdt galmeien som saadan, og Stahl selv delte oprindelig 
(1702) denne mening og saa deri et exempel paa, at en jordartet substants 
kunde legere sig med et metal. Kunckel havde derimod opstillet den 
rigtigere mening, at galmeien afgav sin merkurialske (metalliske) bestanddel 
til kobberet, og Stahl kom ogsaa senere (1718) til erkjendelse af sammen- 
hængen, at galmeien optog flogiston fra kullet i digelen og derved redu- 
ceredes til metallisk zink, som gik i legering med kobberet. Fra nu af 
var zink erkjendt som et særeget metal, og man begyndte omkring 1730 
i England at fremstille det i det store. — Stahl kjendte ogsaa jernsyren, 
kaliumferrat, hvis stærkt farvede opløsning han erholdt ved at ophede 
jern med salpeter, og kemien skylder ham idetheletaget mangfoldige 
iagttagelser. 
