1906. No. 4. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 23 
Hvor godt end hypothesen om flogiston forklarede oxydations- og 
reduktionsprocesserne og dermed overhovedet de fleste af de kemiske 
fænomener, man til den tid havde beskjæftiget sig med, formaaede den 
dog ikke at forklare det vel kjendte forhold, metallernes tiltagen i vægt 
ved forkalkningen, — tværtimod, den ligefremme konsekvents af, at noget 
gik bort, maatte jo være, at vægten aftog. Stahl var langtfra blind for 
dette og siger selv, at flogiston gaar bort, uagtet man ser, at vægten til- 
tager, og det optages igjen ved alle reduktioner tiltrods for, at vægten 
aftager; imidlertid gik han ikke nærmere ind paa dette spørgsmaal, og han 
tillagde det vel heller ikke — som det af det senere følgende vil for- 
staaes — nogen væsentlig betydning. Dette kom ogsaa ligesom at staa i 
skyggen for det klare lys, som theorien forøvrigt kastede over alle de i 
forbindelse med forkalkningen og forbrændingen staaende fænomener, og 
blendede af dette sluttede ogsaa de allerfleste af det 18de aarhundredes 
kemikere sig til Stahl, saa at flogistonlæren nu i lange tider blev den 
almindeligt herskende. — Imidlertid var der dog nogle af Stahls sam- 
tidige, og navnlig hans landsmand Friedrich Hoffmann samt hollænderen 
Hermann Boerhaave, som ikke sluttede sig til den. De havde vistnok 
om forbrændingen i almindelighed lignende anskuelser som Stahl, at 
noget gik bort; men de vilde ikke erkjende, at metallernes forkalkning 
ogsaa var en forbrænding, og da fik de ikke øie paa det, som var den 
væsentligste fordel ved flogistontheorien, og forstod ikke dens vidtrækkende 
og samlende betydning. 
Friedrich Hoffmann var født 1660 i Halle, studerede i Jena og 
reiste derefter til England, hvor han kom i berørelse med Boyle. Han 
blev 1693 medicinsk professor i sin fødeby, hvor han med en kortere af- 
brydelse, idet han 1709—12 var kongelig livlæge i Berlin, virkede til sin 
død 1642. Hans talrige skrifter, som udmærker sig ved klar og grei 
fremstilling, er hovedsageligt af medicinsk indhold, men omhandler ogsaa 
meget, der er af betydning for kemien. Han har saaledes undersøgt et 
stort antal mineralvande, og han er den første, der har inddelt disse paa 
en rationel maade, i alkaliske vande, jernvande, bittervande og saltvande, 
og som har gjort opmærksom paa, at de stadigt indeholder kulsyregas. 
Han har ogsaa først erkjendt bittersaltet og paavist, at bitterjorden (mag- 
nesia) og alunjorden er eiendommelige jordarter, forskjellige fra kalk, 
hvortil man ellers pleiede at henføre dem. Bittersaltets eiendommelighed 
erkjendte han hovedsageligt ved krystalformen og smagen, men ikke ved 
egentlige kemiske reaktioner, som overhovedet endnu kun lidet benyttedes; 
imidlertid brugte han dog enkelte saadanne, idet han f. ex. paaviste al- 
kaliske vande ved brusningen med syrer, samt kogsaltet derved, at det 
