1906. No.4. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 
Cv 
3 
Vandet betragtede de ligeledes som et enkelt stofl, og som et saadant 
ansaa de ogsaa selve flogistonet. De var ingenlunde blinde for theoriens 
svage punkt, som allerede har været nævnt, det nemlig, at stofferne tiltog 
i vægt, naar deres flogiston gik bort, og de kom gjentagende ind paa 
dette. Dels søgte man at forklare sagen gjennem et ræsonnement, der 
hvilede paa den samme forveksling af absolut og specifik vægt, som det 
foregaaende sekulums kemikere, Boyle alene undtagen, ofte gjorde sig 
skyldige i*; dels tillagde man flogistonet, der synes at fjerne sig fra jorden, 
medens alle andre stoffer tiltrækkes af den, en negativ vægt, saa at de 
stoffer, som optog den, maatte blive lettere®. Mange opgav ligefrem at 
forklare sagen; Tillet siger (1763), at metallernes vægtsforøgelse ved for- 
kalkning er et kemisk paradox, der ikke lader sig forene med tidens fysi- 
kalske forestillinger, og at det maa overlades fremtiden at løse denne 
knude. Romonossow, der var en af de faa af tidens kemikere, som 
ikke var tilhænger af flogistonlæren, var vistnok allerede 1745 inde paa 
den rigtige forklaring, idet han af Boyles forsøg over kalcinationen drog 
den slutning, at vægtsforøgelsen skyldtes en optagen af luftpartikler. Men 
man forstod ham endnu ikke, og han blev ikke paaagtet. — For de aller- 
fleste af den tids kemikere synes det ogsaa at have staaet, bemærker 
Kopp, som om spørgsmaalet om vægten ikke egentlig kom dem saa 
meget ved; det var ikke noget kemisk, men et fysikalsk problem, og det 
vakte kun i mindre grad deres interesse. Man maa ogsaa, som navnlig 
Kahlbaum har fremhævet, tage i betragtning, at de ved Newton ind- 
førte forestillinger om tyngden som en kraft, der paavirker alle stoffer, 
endnu ikke var trængt ind i den almindelige bevidsthed, og man havde 
derfor endnu ret uklare forestillinger om vægtens betydning*; meget al- 
mindelig nærede man ogsaa den urigtige mening, som tilmed ansaaes for 
at være experimentelt bevist, at man, naar en afveiet mængde metal for- 
kalkes og derefter reduceres, ikke faar igjen hele den oprindelige vægt af 
1 I] Macques dictionnaire siges, at vandet synes at være en uforanderlig substants, der 
ikke lader sig destruere, 
Saaledes en af Stahls disciple, den medicinske professor i Halle Johann Juncker 
(1683—1759), der henviste til, at brændt teglsten har større vægt for samme volum end 
den ikke brændte, eller at stoffer som uld eller fjær veier mere for samme volum, jo 
stærkere de presses sammen, 
Denne mening blev isærdeleshed forfægtet af Scheffer samt af F. A.C, Gren (1760 
—1798), professor i Halle, der dog tilslut fandt at maatte opgive den. 
4 Jacob Reinhold Spielmann (1722—1783), professor i Strassburg, siger i sine 
forelæsninger over kemien (1762), at det er ganske rimeligt, at man, naar der tales om 
flogisticeren og deflogisticeren, ikke tager vægtsforholdene i betragtning, for der er jo 
ingen, som ved, hvad vægten egentlig er, 
w 
w 
