36 TH. HIORTDAHL. M.-N. KI. 
metalleti, Man havde glemt, at allerede van Helmont havde faaet 
stofferne tilbage in pristinum corpus et pondus, og man var gjennem 
unoiagtige experimenter kommen til at betragte vægten som noget for- 
anderligt. Deraf denne utilbøielighed til at tage hensyn til vægtsforhol- 
dene og til at beskjæftige sig med kvantitative undersøgelser. Storste- 
delen af det 18de aarhundredes kemikere arbeidede saagodtsom udeluk- 
kende kvalitativt, og det var først i flogistontidens senere aar, at nogle for- 
holdsvis faa begyndte at drive kvantitativt arbeide. De kvalitative under- 
søgelser var imidlertid nu langt mere indgaaende end tidligere. Dette 
medførte i første række, at de forskjellige grupper af stoffer, som før 
var behandlet under et, som jordarter eller alkalier, nu blev opleste, idet 
man erkjendte, at de indeholdt en række forskjellige bestanddele, hvis 
eiendommeligheder som særskilte stoffer blev studerede. Paa dette punkt 
gjorde kemien i flogistontiden særdeles betydelige fremskridt. Den spe- 
ciellere gjennemgaaelse i det følgende vil give et begreb om dette store 
og grundlæggende arbeide, som flogistikerne har fortjenesten af at have 
udført, og som den følgende tid byggede paa. 
Det var ikke at vente, at denne tid og denne retning, for hvem vægts- 
forholdenes betydning ved de kemiske processer var saa fremmed, skulde 
være istand til at trænge noget dybere ind i den theoretiske kemi. Imid- 
lertid havde korpuskulartheorierne udspilt sin rolle, og Newtons ideer 
om tiltrækningen mellem himmellegemerne i verdensrummet var traadt i 
forbindelse med kemien?. Kemikerne fik herigjennem en forestilling om, 
at de forskjellige stoffer tiltrak hverandre med en kraft, der var forskjellig 
efter stoffernes natur. Man søgte at give udtryk for dette ved at ordne 
de forskjellige slags stoffer i rækker efter den aftagende affinitet til be- 
stemte stoffer, der toges til udgangspunkt; allerede Stahl havde været inde 
paa dette, men det var isærdeleshed den ældre Geoffroy, der 1718 paa 
! Lemery mener, at naar blyet ved forkalkningen tiltager i vægt, er det, fordi de ind- 
trængte ildpartikler holdes tilbage i porerne, og at disse atter drives ud ved reduk- 
tionen, men »blyet veier da mindre end før kalcinationen, fordi det har tabt sine 
svovlbestanddele«. — Naar Stahl, som før nævnt, i specimen Becherianum siger, at 
ved blyets forkalkning gaar flogiston bort, uagtet vægten tiltager, og at det igjen optages 
ved reduktionen, medens vægten ikke destomindre aftager, — saa tilføier han, at vægten 
af det reducerede bly er betydelig forskjellig fra vægten af det oprindeligt anvendte, 
Naar vinstensaltet henflyder, siger Newton, er der da ikke en tiltrækning mellem salt- 
partiklerne og vanddampene i atmosfæren? og naar salpeter og vitriol ikke henflyder, 
er det da ikke, fordi der mangler saadan tiltrækning? Newton mente dog, at den ke- 
miske tiltrækning var forskjellig fra den almindelige gravitation, idet han antog, at den 
aftog hurtigere med afstanden. Men den franske naturhistoriker Buffon (1707— 1788), 
der med al sin lærdom forøvrigt dog vel her neppe var paa sit rette felt, forfægtede 
den anskuelse, at den kemiske tiltrækning var identisk med gravitationen, og der var 
mange kemikere, som mente det samme, 
to 
