44 _ TH, HIORTDAHL. M.-N. Kl. 
selve metallerne, men med metalkalkene — og derved syntes en tid 
læren om saltene væsentligt forenklet, idet de fleste salte! da kunde be- 
tragtes som forbindelser af to enkelte stoffer (pag. 34). I afhandlingen af 
1754 beskjæftiger Rouelle sig indgaaende med det tilfælde, at samme 
syre og base forbinder sig i flere forhold; han opstillede foruden de egent- 
lige (parfaits) neutralsalte to andre klasser, nemlig saadanne med over- 
skydende syre, der er meget let opleselige og delikvescerende, samt 
neutralsalte med mindre syre, der er tungere opleselige — altsaa sure og 
basiske salte, som man senere sagde. Som basiske salte erkjendte han 
turpethum mincrale, magisterium bismuthi samt algarotpulver, og tilsvarende 
sure salte indeholdtes i de opløsninger, hvoraf disse var udfældte med 
vand. Af sure salte fremstillede Rouelle for første gang ogsaa det sure 
kaliumsulfat. Alle disse saltes natur opfattede han ganske rigtigt; derimod 
var han endnu ikke paa det rene med forholdet mellem kviksølvsublimat 
og kalomel, idet han mente, at det førstnævnte, der er istand til at optage 
mere kviksølv, var et neutralsalt med overskydende syre (surt salt), 
medens det sidstnævnte var et virkeligt (parfait) neutralsalt; han gjør 
imidlertid opmærksom paa, at sublimatet danner en undtagelse fra den 
almindelige regel, da det ikke delikvescerer. Rouelles opfatning af for- 
holdet mellem de to kviksølvklorider var ganske naturlig paa en tid, da 
man endnu ikke havde lært, at metallerne kan optræde i flere oxydations- 
grader, som man senere pleiede at sige. Det var først Scheele, som 
begyndte at forstaa dette; han vidste saaledes, at jernet ved at opløses 
i svovlsyre ikke afgiver alt sit flogiston, men at dette først sker ved til- 
sætning af salpetersyre (1770); og om brunstenen har han (1774) angivet, 
at den maa flogisticeres (afgive surstof) for med syrerne at kunne danne 
salte. 
Saltenes krystalform beskjæftigede man sig ikke synderligt med. 
Vistnok havde italieneren Domenico Guglielmini (1655—1710) allerede 
1705 (de salibus dissertatio epistolaris) erkjendt, at saltene har en bestemt 
og uforanderlig grundform, men dette var kun bleven lidet paaagtet. 
Nogen sammenhæng mellem krystalform og kemisk sammensætning var 
man ikke kommen til at erkjende, og om man end af og til kan finde 
krystalformen omtalt, som f. ex. bittersaltets af Hoffmann, havde dog 
kemikerne idetheletaget ikke synderlig interesse for den. De naturhisto- 
rikere, der beskjæftigede sig med mineralerne, havde ogsaa meget for- 
skjellige anskuelser om dens betydning. Medens Linné i sit systema 
naturæ, hvis første udgave udkom 1735, betragtede krystalformen som 
' Undtagen svovlsyrlingen og de organiske syrers salte. 
