1906. No. 4. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 45 
det vigtigste kjendemærke, saa han endog stillede saa forskjellige sub- 
stantser som diamant og alun sammen paa grund af den oktaedriske form, 
gik Buffon, der ogsaa omhandler mineralerne i sin store histoire naturelle 
i 36 bind (1749—1788), til den modsatte yderlighed, idet han mente, at 
krystalformen saa langt fra at være konstant, var det mest variable af alle 
kjendemærker. — Det første forsøg paa en videnskabelig bearbeidelse af 
krystalformerne skyldes Bergman, der støttet til en iagttagelse af Gahn 
paaviste, at alle kalkspathens forskjellige former og kombinationer kan 
afledes af spalterhomboedret (variæ crystallorum formæ a Spatho ortæ, 
1773). En mere almindelig behandling af de forskjellige mineralers krystal- 
former med beskrivelse og afbildninger fik man først ved Jean Baptiste 
Rome de l'Isle (1736—1790) i hans cristallographie, 3 bind med atlas, 
1783. Rome de l'Isle har ogsaa meddelt vinkelmaalinger paa forskjel- 
lige mineraler, og udførte disse ved hjælp af anlæggoniometret, der blev 
konstrueret 1780 af hans medarbeider Carangeot. 
Saavel i Bergmans som i Wenzels arbeider begynder nu ana- 
lysen at spille en større rolle, end man før var vant til, og her turde da 
være stedet til lidt nærmere at gaa ind paa udviklingen af denne vigtige 
disciplin. Siden Boyles tid var analysen, og navnlig analysen paa vaad 
vei, igjen mere traadt i baggrunden. Man var vistnok efterhaanden bleven 
vant til at bruge visse reaktioner!, og saavel Hoffmann som isærdeles- 
hed Marggraf lagde, som allerede nævnt, mere vægt paa saadanne, 
end det hidtil havde været almindeligt. Man skylder den sidste bl. a. 
kjendskaben til jernets paavisning med blodludsalt, samt alkaliernes adskil- 
lelse ved de forskjellige farver, de meddeler flammen?. Heinrich 
Friedrich Delius (1725—1788), professor i Erlangen, udgav 1771 det 
første, ganske vist saare ufuldkomne forseg paa en retslig kemi. Betydelige 
fremskridt gjorde analysen først ved Scheele og Bergman. Der var 
vel neppe nogen af tidens kemikere, der i den grad som Scheele kjendte 
de forskjellige stoffers reaktioner, og som saa godt forstod at anvende dem 
til at konstatere nye stoffers eiendommelighed, men han har ikke sammen- 
1 En af de reaktioner, man allerførst gjorde mere almindelig brug af, var blyets paavis- 
ning med opløst kalciumsulfid. Svovlvandstoffets virkning paa blysalte tildrog sig over- 
hovedet megen opmærksomhed; man skrev paa papir med blyopløsninger, og skriften 
blev synlig ved dunsten af svovilever, selv om papiret ved mange rene ark eller ved 
træplader var beskyttet mod berørelse med denne. Blyopløsningen betegnedes 
som aqua magnetica longinquo agens. 
2 Kali- og natronflammen blev ogsaa, uafhængigt af Marggraf, iagttaget af Scheele. 
