50 TH. HIORTDAHL. M.-N. KI. 
ved udludning af residuet fik ganske det samme alkali (natriumkarbonat) 
som ved den foregaaende methode. Duhamel kom til det resultat, at 
kogsaltbasen ikke hørte til jordarterne, idet den var opløselig i vand og 
ikke fældtes af alkalikarbonater; den var forskjellig fra vinstensaltet (kalium- 
karbonat), idet den krystalliserede og ikke henflød, men derimod forvitrede. 
Han paaviste ogsaa, hvad iøvrigt allerede Cl. J. Geoffroy havde antaget, 
at den samme base indeholdes i borax. Ved en række forsøg, som han 
fortsatte gjennem mange aar, tilslut med bistand af Cadet, kunde han 
ogsaa konstatere, at asken af strandplanter, der paa det naturlige vokse- 
sted har rigelig tilgang af kogsalt, indeholder betydelige mængder af dettes 
alkali, men at de samme planter, naar de dyrkes længere inde i landet, giver 
en aske, der indeholder mindre af kogsaltets alkali, men mere af det almin- 
delige plantealkali. Saa overbevisende Duhamels undersøgelse var, mødte 
han dog modsigelse, især af Pott (1740), der erklærede kogsaltbasen for 
en jordart, og der var endnu mange, som antog en saadan for ialfald den 
væsentlige bestanddel!, indtil endelig Marggraf bragte ogsaa dette til 
afslutning (1759); han bekræftede fuldstændigt Duhamels angivelser, og 
som yderligere forskjel mellem kogsaltbasen og det almindelige alkali angav 
han deres forskjellige flammefarve. Fra nu af benyttedes i den følgende 
menneskealder i almindelighed for at betegne natron den af Marggraf 
indførte benævnelse alcali minerale fixum, i modsætning til det af planterne 
fremstillede alcali vegetabile fixum. 
Forholdet mellem de milde alkalier (karbonaterne) og de etsende bee 
først bestemt af Black 1755. Oprindeligt delte denne tidens almindelige 
anskuelse om en ildmaterie (pag. 6), som ved at optages af kalk gjorde 
denne etsende, og som fra kalken lod sig overføre til alkalierne, saa disse 
ogsaa blev etsende. Han tænkte, at etskalken tabte denne materie, naar 
den blev mild ved at henligge i luften, men forsøget viste ham, at kalken 
ikke havde tabt, men tvertimod tiltaget i vægt, saa at der altsaa ikke var 
noget gaaet bort fra den, men kommet noget til den. Han anstillede nu 
videre forsøg med magnesia alba (magnesiumkarbonat) og fandt, at den 
efter glødning veiede mindre end før og ikke længere bruste med syrer 
som før, men alligevel med syrerne dannede de samme salte som før 
glødningen. Der var saaledes ved glødningen gaaet bort en gas (kulsyre- 
gas), og da magnesia alba fremstilledes ved fældning med mildt alkali, saa 
maatte gasen være kommen fra dette. Herom forvissede han sig ved et 
forsøg, der hører til de mærkeligste af de faa kvantitative forsøg fra 
1 Saaledes angiver Anders Thue, apotheker i Fredrikstad, i en i Kjøbenhavn 1753 
(efter hans død) trykt afhandling: sal culinare vulgare constat e gravi acido, volatili 
spiritu et terra alcalino-calcarea, 
